Pirmosios Lietuvos Respublikos ambasada „Villa Lituania“ Romoje

Prestižinėje Romos vietoje stovinčios vilos istorija prasidėjo 1912-aisiais, kai turtingos Page šeimos užsakymu garsūs to meto Italijos architektai Pio ir Marcello Piacentini pastatė vilą, kuriai vėliau buvo suteiktas Villa Maria Luisa vardas. Įspūdingą statinį su baldais ir beveik hektaro ploto parku ponia Page 1933-aisiais už juokingai mažą sumą pasiūlo išsinuomoti tuo metu Italijoje rezidavusiam Lietuvos diplomatui – įgaliotajam ministrui Voldemarui Čarneckiui. Čarneckiai pasiūlymą priima ir persikelia į vilą. Dukra Liučija Čarneckaitė-Jasiulevičienė vėliau pasakojo, kad ši Romos ponia artimai bičiuliavosi su diplomato šeima ir buvo pamilusi Lietuvą, kurios galimybės tuo metu buvo pernelyg kuklios tokiems rūmams įsigyti.

Po ketverių metų, 1937 m. liepos 6 d., Lietuva nuperka vilą, to meto kainomis įvertintą 3 mln. lirų, visą sumą įsipareigodama sumokėti dalimis iki 1952-ųjų. Pastate įsikūrus Lietuvos ambasadai, jis pervadinamas Villa Lituania ir tampa tikru lietuvybės židiniu, žinomu visoje Romoje. 1939 m. Italijoje V. Čarneckį pakeičia Stasys Lozoraitis. Prasidėjus Lietuvos okupacijai, sovietai ima spausti S. Lozoraitį ir Italijos Užsienio reikalų ministeriją, kad Villa Lituania, už kurią Lietuva jau buvo sumokėjusi beveik pusę sutartos kainos, su visais baldais, archyvais ir kitu turtu būtų perduota Sovietų ambasadai. S. Lozoraitis tai daryti atsisako, išsiųsdamas dvi diplomatines notas. Sovietams toliau spaudžiant Italijos Vyriausybę, S. Lozoraitis ir tuometinis Lietuvos atstovas prie Šventojo Sosto – Stasys Girdvainis, siekdami išsaugoti pastatą, 1940 m. liepos 30 d. sudaro sutartį dėl Villa Lituania perdavimo atstovybei prie Šventojo Sosto. Tačiau sutarties niekas nepripažįsta. 1940 m. rugpjūčio 26 d. S. Lozoraitis Italijos URM praneša paliekantis Villa Lituania, tačiau pažymi, kad sovietų teisių į pastatą nepripažįsta. 1940-08-27 pastatą su policijos ir Italijos užsienio reikalų ministerijos pagalba užėmė Sovietų Sąjungos atstovai.

Villa Lituania restitucijos klausimas garsiau pradėtas kelti atkūrus Lietuvos nepriklausomybę. Pagal 2013 m. pasirašytą sutartį Italija Lietuvos ambasadai naujas patalpas išnuomojo 99-eriems metams už simbolinę 1 euro kainą. Dabartinė Lietuvos ambasada Italijoje įsikūrė neorenesanso stiliumi pastatytuose XIX a. pabaigos rūmuose, Palazzo Blumenstihl, įtrauktuose į Italijos kultūros paveldo sąrašą. Gavusi ambasadai tinkančias patalpas, Lietuva pretenzijų į Villa Lituania atsisakė. Šiuo metu Villa Lituania pastate veikia Rusijos konsulatas.

Budrytė Neringa, https://www.itlietuviai.it/villa-lituania-kokias-paslaptis-slepia-dramatiska-tarpukario-lietuvos-ambasados-romoje-istorija/

Voldemaras Vytautas Čarneckis (1893–1942); Stasys Lozoraitis (1898–1983)


Šv. Juozapo bažnyčia yra San Paulo Vila Zelina rajone. Ji pastatyta 1936 m. Priešais įėjimą yra medinis kryžius, papuoštas tautodailės ornamentais ir skulptūrėlėmis. Bažnyčia priklauso Brazilijos lietuvių Šv. Juozapo katalikų bendruomenei (port. Comunidade Lituano Católica Romana de São José). Tai seniausia Brazilijos lietuvių organizacija, įkurta 1928 m. San Paule labdaros, lietuvių religinių ir kultūros tradicijų puoselėjimo tikslais. Iniciatorius ir pirmasis (iki 1931) pirmininkas buvo Brazilijos lietuvių kolonijos kapelionas kunigas J. Valaitis. Bendruomenė išlaiko Šv. Juozapo bažnyčią, kleboniją, lituanistinę mokyklą. Bendruomenė taip pat yra lietuvių sodybos Lituanika su senelių ir svečių namais (nuo 1976 m.) viena savininkių. 1935 m. turėjo apie 1500, 1972 m. – apie 120, 1999 m. – 169 narius.

Rukšys Petras, https://www.vle.lt/straipsnis/brazilijos-lietuviu-romos-kataliku-sv-juozapo-bendruomene/
Užsienio reikalų ministerijos informacija

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (sakralinė)


Hanlok Kriko Šv. Kazimiero lietuvių katalikų kapinės

Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Synkovičų kaimo šiauriniame pakraštyje stovi vienišas vertingas sakralinės architektūros paminklas - Synkovičų Šv. arkangelo Mykolo stačiatikių cerkvė, pastatyta XVI a. pradžioje. Jos statybą fundavo Bona Sforca. Nuo XVII a. pr. perduota unitams. 1880-1881 m. cerkvė iš dalies perstatyta, pristatytas prieangis, o pastatą puošusios interjero freskos sunaikintos XX a. II-oje pusėje. Statinys priskiriamas gynybinių sakralinių pastatų tipui. Šventovė halinė, trinavė, su dviem poromis aštuonbriaunių piliorių ir su keturiais bokšteliais kampuose bei per visą perimetrą įrengta šaudymo galerija.

Liškevičienė, Jolita, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

teisinė apsauga šalyje suteikta; Bona Sforza (1494–1557)


„Lietuvių muzikos namų“ bendrovė, įkurta įvairių Filadelfijos lietuvių klubų ir organizacijų iniciatyva 1907 m. Vienos seniausių, nepertraukiamai veikiančių lietuvių diasporos kultūrinių draugijų JAV tikslas – remti ir išsaugoti Amerikos lietuvių etninį ir kultūrinį paveldą, teikti finansinę pagalbą ligos atveju ir laidojimo pašalpas organizacijos nariams[1]. Tik įsikūrusi, bendrija pradėjo rinkti lėšas namų statybai. Filadelfijos pastatų ir jų architektų registre nurodoma, kad objekto projektą parengė vietos architektas, daugiausiai praktikavęs gyvenamųjų namų, daugiabučių statybose, Čarlzas Šefas[2]. 1909 m. gruodžio 31 d. įvyko naujojo pastato atidarymo iškilmės.

Muzikos salės (kitaip vadinamos „Lietuvių namais”) rūsyje įkurtas kompozitoriaus ir dailininko Mikalojaus Konstantino Čiurlionio kambarys su biblioteka ir tautodailės muziejumi[3]. 1975-1987 m. Lietuvių muzikos salėje buvo atidarytas Lietuvių kultūros centras, skaitykla, konferencijų salės ir liaudies meno ekspozicija. Lietuvių kultūros centre sukaupta gausi istorinių lietuviškų leidinių kolekcija[4]. Tai vienas ryškiausių objektų siejamų su pirmosios bangos lietuvių išeivija. Istorizmo stilistikos, raudonų plytų pastato įėjimas papuoštas užrašu „Lithuanian Music Hall“.

Vaidas Petrulis

[1] The Historical Society of Pennsylvania with the Balch Institute for Ethnic Studies, 2003 m., prieiga per internetą: https://hsp.org/sites/default/files/legacy_files/migrated/findingaid3043lmha.pdf.

[2] Philadelphia Architects and Buildings, prieiga per internetą: https://www.philadelphiabuildings.org/pab/app/pj_display_allarchitects.cfm/1147898.

[3]Pagal: Algis Lukas. Lietuvių kultūrinis paveldas Amerikoje. Maryland: Lithuanian American Community, 2009, p. 64.

[4] Lithuanian Music Hall of Lithuanian Cultural Center of Philadelphia, priega per internetą: https://lithuanianmha.org.

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (istorinė)


Vest Vajomingo lietuvių nepriklausomos kapinės


Atminimo lenta Oskarui Milašiui viešbutyje Fontenblo mieste

Viešbutyje "L'hôtel de l'Aigle noir", kuriame Oskaras Milašius dažnai viešėdavo, yra jam skirta atminimo lenta. Joje užrašyta:

"Oscar Vladislas De L. Milosz (1877-1939). Prancūzų rašytojas, poetas, Lietuvos diplomatas ir paukščių mylėtojas, mėgaudavosi ilgais apsistojimais Hotel de l‘ Aigle Noir nuo 1930 iki 1939."

Oskaras Milašius (Oscar Vladislas de Lubicz-Milosz, Oskaras Vladislovas Liubičius-Milašius) - prancūzų kalba rašęs rašytojas ir poetas, Lietuvos diplomatas. Gimė 1877 m. gegužės 28 d. Čerėjoje, Vitebsko srityje, dabartinėje Baltarusijoje. Kilęs iš Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorų. 1919 m. Oskaras Milašius buvo pakviestas dalyvauti svarbioje Paryžiaus taikos konferencijoje, Lietuvos delegacijoje. Aristokratiškų manierų džentelmenas, prancūziškai rašęs eiles, kaip tik tuo metu save identifikavo kaip lietuvį, mokėjo daug kalbų, šiek tiek išmoko lietuviškai ir konferencijose pristatinėjo Lietuvą – „nuostabią, lakią, paslaptingą, šlamančią šalį, (...) Gedimino ir Jogailos žemę“. Turėjo subtilų humoro jausmą, vadino save Don Kichotu, kovojančiu su lenkų slibinais ir pasaulio galiūnais. „Tai buvo perlas, kurį suradome Paryžiuje“, – atsiminimuose rašė signataras Petras Klimas vyresnysis. 1920–25 m. O. Milašius buvo oficialus Lietuvos atstovas Prancūzijoje, 1925–38 m. Lietuvos atstovybės Paryžiuje patarėjas.  Prancūzijos literatūroje rašytojo kūryba užima svarbią vietą, jo talentą vertino ir Oskaras Vaildas. O. Milašius į prancūzų kalbą išvertė įvairios lietuvių tautosakos, ją populiarino. Rašytojas mirė 1939 kovo 2 d., prie Paryžiaus esančiame Fontenblo (Fontainebleau) mieste, kur ir yra palaidotas.
Genovaitė Dručkutė, https://www.vle.lt/straipsnis/oskaras-milasius/
https://www.amisdemilosz.com/
Linas Maknavičius, „Prancūzijos lietuvių bendruomenė: istorija ir dabartis", Versus aureus, Vilnius, 2009
https://www.aiglenoirhotel.com/en/

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Atmintinos vietos


Gyvenvietė prie Lazdėnų kelio, 3 km į rytus nuo Ragainės, Nemuno pakrantėje. 1,5 į rytus nuo kaimo yra piliakalnis, vad. Kaukaro kalnu. Literatūroje jis priskiriamas tiek Tusainiams, tiek Eisuliams.

1871 m. Tusainiai jau turėjo riteriškojo dvaro titulą (patį aukščiausią statusą Prūsijos valstybėje). Tuomet dvaro centre stovėjo 13 sodybų su 223 gyventojais. Be absoliučios daugumos evangelikų liuteronų, dar buvo du katalikai. Užregistruoti 83 vaikai (iki 10 metų amžiaus). 155 žmonės mokėjo skaityti ir rašyti, 5 nebuvo baigę mokslų, o 74 pripažinti beraščiais. Surašymo metu 9 žmonės buvo išvykę uždarbiauti kitur.

1873 m. baigęs Karalienės mokytojų seminariją, į Tusainius atvyko dirbti mokytojas Endrikis Radžiūnas. Čia jis mokytojavo iki 1844 m., o vėliau — Naujadvaryje (12,5 km į vakarus nuo Tilžės). Dėl amžiaus ir sunkios ligos atsisakė mokytojo pareigų ir pardavęs bityną persikėlė į Tilžę, kur mirė 1917 m. Nuo 1880 m. bendradarbiavo F. Kuršaičio leidžiamame „Keleivyje iš Karaliaučiaus“ ir Klaipėdoje ėjusioje „Lietuviškoje ceitungoje“. 1887 m. buvo priimtas į Lietuvių literatūros draugiją Tilžėje. Pats reikšmingiausias jo literatūrinis darbas — laisvai iš vokiečių kalbos verstas J. H. Kampės „Jaunasis Robinzonas“ (išėjo 2 leidimai). Daugiausia rašė apie bites ir bitininkavimą, ilgainiui tapo garsiu bitininku (jo bityne 1902 m. buvo 106 aviliai). Valdžios padedamas savo bityne jis įsteigė bitininkavimo kursus (veikė nuo 1880). Į juos buvo priimama apie šešis ir daugiau bitininkų iš visos Mažosios Lietuvos. Manoma, kad 1879 m. Tilžėje išėjo pirmoji E. Radžiūno knyga apie bites „Naudingos bičių knygelės“, o 1882 m. Klaipėdoje —bitininkystės vadovėlis (vėliau pasirodė dar dvi jo laidos) lietuvių ir vokiečių kalbomis.

Pokariu didžioji Tusainių dvaro sodyba buvo visiškai sunaikinta – toje vietoje teliko dykvietė su neaiškiais pėdsakais.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990
www.voruta.lt/martynas-purvinas-tusainiai-ir-karlsbergas

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Vietovės


Apie 1860 Filadelfijoje įsikūrė pirmieji lietuviai. Jų pagausėjo 19 a. pabaigoje (1899 buvo apie 1300), dauguma dirbo cukraus fabrike, siuvyklose, vėliau ėmė verstis amatais ir prekyba. Šv. Kazimiero bažnyčia priklauso seniausiai Lietuvių katalikų parapijai Filadelfijoje. 1905 lietuviai nusipirko mūrinę bažnyčią, kuri 1906 pašventinta Šv. Kazimiero vardu. 1905 įkurta parapinė mokykla, 1919 pastatytas naujas pastatas. 1930 m. bažnyčia sudegė iki pamatų. 1951 m. vėl kilo gaisras. Šiuo metu matomas pastatas, su gausiais lietuviškai motyvais, atsidavusios lietuvių bendruomenės buvo atstatytas per metus.

Maryanne Aros Morrison, Where Have All the Lithuanians Gone? A Study of St. Casimir’s Lithuanian Parish in South Philadelphia, https://digitalcommons.lasalle.edu/cgi/viewcontent.cgi?referer=&httpsredir=1&article=1009&context=graduateannual

Kazimieras Jogailaitis (Šventasis Kazimieras) (1458–1484)


Susijusios asmenybės: Vytautas Didysis

Susiję laikotarpiai: 15 a.

Reikšmė Lietuvai: Svarbus LDK materialaus palikimo ženklas Pietų Ukrainoje

Ant Dniepro kranto, 40 km. šiauriau nuo Chersono, Tiahynkos (ukr. Тягинка/Tyahynka) gyvenvietėje yra archeologinė vietovė, kurioje yra spėjamos Vytauto Didžiojo pilies liekanos. Tai galima Šv. Jono pilies vieta. Statinys priklausė dešiniojo Dniepro kranto gynybinei sistemai. Tai buvo trikampio formos citadelė ant piliakalnio. Dniepru ėjo siena tarp Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Krymo chanato, vėliau su Osmanų imperija. 20 a. pradžioje citadelės sienos dar buvo matomos, vėliau išliko tik mūro fragmentai po žeme. Pasak Ukrainos archeologų, pilies liekanos datuojamos 14 a., Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikotarpiu. Vietovėje archeologinių kasinėjimų metu rasta su Lietuva siejamų radinių. Objektas paskelbtas saugoma Ukrainos archeologine vietove.

2018 m. Tiahynkos archeologinėje vietovėje lankėsi Nacionalinė Ekspedicija.
2022 m. lapkritį Ukrainai atsiėmus dešinįjį Dniepro krantą, Tiahynkos gyvenvietė buvo Rusijos kariuomenės apšaudoma.

2023 m. birželio mėnesį po Rusijos įvykdyto karo nusikaltimo susprogdinant Kachovkos hidroelektrinę buvo užtvindytos žemiau esančios gyvenvietės, tarp jų ir Tiahynka. Kokią žalą archeologinė vietovė patyrė nuo apšaudymų ir užtvindymo kol kas nėra žinoma.

"Nacionalinės ekspedicijos" epizodas apie Vytauto pilį:

https://www.lrt.lt/mediateka/irasas/2000064370/nacionaline-ekspedicija-dniepru-per-ukraina?time_start=1837

Šaltiniai:

https://ukrlitva.wixsite.com/ukrlitva/tygin
https://elpnariai.lt/del-paramos-chersono-srities-hromadoms/
https://vgoru.org/novini/sensatsionnye-nakhodki-v-tyaginke
https://novynarnia.com/2023/06/07/pidryv-kahovskoyi-ges-zatopyv-nyzku-kulturnyh-obyektiv-shho-v-spysku/

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Archeologija


Lietuvių kambarys Detroite, Wayne universitete

Vienas iš unikaliausių, netipinių išeivių projektų - „Lietuvių kambarys”, esantis viename iš Detroito universitetų, galėtų būti simboliškai gretinamas su Karininkų ramovės Kaune interjero pavyzdžiu. Intencija ramovėje įrengti „Prezidento kambarį” ar „Vytauto seklyčią” rėmėsi aristokratinės viduramžių valstybės didybės ir etninės kaimo kultūros palikimo idėjomis, puoselėtomis tarpukario laikotarpiu. Panašių aspiracijų radosi ir Amerikos lietuvių bendruomenėje, tik kiek vėliau.

Siekis pristatyti Lietuvą ir jos pasiekimus kultūros pasaulyje 1973 m. paskatino lietuvių inžinierių Jurgį Mikailą, dirbusį Detroito automobilių pramonėje „General Motors“, ir kitus lietuvių bendruomenės narius surinkti lėšų „Lietuvių kambario” įgyvendinimui. Tiesa, numatytas biudžetas nebuvo didelis, todėl manyta, kad pasirinktos priemonės projekto įgyvendinimui turėtų apsiriboti tik įvairiomis iliustracijomis, žemėlapiais ir herbais[1]. Šiam sumanymui įkvėpimo semtasi iš analogiškos funkcijos kambario Pitsburgo universitete.

Koncepcijos įgyvendinimas, po architektūrinio konkurso, 1974-aisiais, pavestas išeivių architektui Jonui Mulokui, kuris šį darbą atliko kartu su sūnumi, taip pat architektu, Rimu Muloku. Anot J. Muloko sūnaus, su šia užduotimi yra susijusi tais pačiais metais įvykusi jo tėvo kelionė į sovietinę Lietuvą. Gavęs leidimą fotografuoti ir rinkti medžiagą šalyje, jis kruopščiai tyrinėjo su Lietuvos istorija ir moderniąja Lietuva susijusias žinutes. Fotomontažą kūrė tuo metu Niujorke gyvenęs fotografas Vytautas Augustinas. Skirtingais vaizdų elementais siekta sukurti kuo išsamesnį vizualinį pasakojimą apie Lietuvos, o, kaip savo darbų aprašyme prisimena Jonas Mulokas, kompozicijos turiniui daugiausiai impulso davė architekto Juozapo Kamarausko Vilniaus miesto rekonstrukcijos piešiniai.

Iškilmingas kambario atidarymas įvyko 1978 m. vasario 16 d., minint 60-ąsias Lietuvos nepriklausomybės metines. Tame pačiame universiteto pastate, Etninio paveldo centre (angl. Ethnic Heritage Center)[2], kambarius jau buvo įrengę graikai, prancūzai ir ukrainiečiai, bei rengėsi visai eilė kitų tautų.

Kaip rašė Detroito lietuvių bendruomenės aktyvistė Stefanija Kaunelienė, J. ir R. Mulokų kambarys – „nuo grindų iki lubų spalvotomis paveikslinėmis iliustracijomis išreikšti svarbesnieji Lietuvos istorijos momentai, įvairūs architektūriniai paminklai, herbai, antspaudai ir t.t., su ąžuolo rėmais, išryškinti sijomis ir kolonomis.“[3] Erdvę puošė originalūs Rumšiškių bažnyčios sijų kapiteliai su lietuviškomis kolonomis kampuose[4], o kambario durio duris - „1941 m. Vilniaus universiteto bibliotekos antspaudo su Vyčiu ir užrašo „Lithuania“ junginys.“[5] Įdomu, kad į „Lietuvių kambario” meninę programą pateko ir prieš keletą metų duris atvėrusių, architektės Nijolės Bučiūtės projektuotų, Vilniaus operos ir baleto teatro rūmų atvaizdas. Šie ir kiti elementai jungė istorinius ir tuomečius šalies ženklus, liudijusius valstybingumą ir tautinę tapatybę.

Vaidas Petrulis

[1] Jonas Mulokas. Lietuvių kambario dekoracijos. Lietuvių dienos, 1978 vasaris, p. 12–14, p. 13.

[2] S. Kaunelienė. Lietuvių kambarys Wayne state universitete Detroite. Aidai, 1979 nr. 2, p. 92–93, p. 92.

[3] Ibid., p. 92.

[4] Ibid., 93.

[5] Įminta graži lietuviška pėda Detroito mieste. Karys, 1978 m. kovas, pp. 116–120, p. 116.


Mainersvilio Šv. Pranciškaus Asyžiečio lietuvių kapinės


Brazilijos lietuvių sąjungos pastatas San Paule

Pastatas priklauso Brazilijos lietuvių sąjungai. Pastatytas 1930 m., ant jo yra stilizuotas Vytis.

Brazilijos lietuvių sąjunga-Aliança (port. Aliança Lituano-Brasileira) - Brazilijos lietuvių organizacija. Veikia nuo 1931 m. San Paule. Įkurta kunigo J. Valaičio, S. Puišio-Šakelės, J. Gaurilio ir kitų Brazilijos lietuvių iniciatyva. Iš pradžių vadinosi Lietuvių saviglobos sąjunga Brazilijoje. Nariais galėjo būti ne tik pavieniai asmenys, bet ir organizacijos. Globojo, informavo ir šelpė atvykstančius lietuvius, išlaikė San Paule veikiančias 4 lietuviškas pradžios mokyklas, koordinavo lietuvių visuomeninę ir kultūrinę veiklą, turėjo chorą, scenos mėgėjų, sportininkų būrelius, biblioteką, nekilnojamojo turto. Iki 1940 m. gaudavo nuolatinę Lietuvos valstybės paramą ir tikslinių paskolų. Netekusi paramos per II pasaulinį karą sąjunga susilpnėjo. Po karo tapo mišria lietuvių ir brazilų šalpos organizacija, remiančia lietuvių visuomeninę ir kultūrinę veiklą. 1999 m. turėjo moterų sekciją, rengė lituanistikos kursus, buvo apie 250 narių. Rengė įvairius vakarus, minėjimus, ekskursijas, leido biuletenį Sąjunga (Aliança).

Anna Vera Tatarūnienė, https://www.vle.lt/straipsnis/brazilijos-lietuviu-sajunga-alianca/


Susijusios asmenybės: Liubartas

Susiję laikotarpiai: 14 a.

Reikšmė Lietuvai: Liudija Gedimino sūnaus Liubarto valdymą Lvive.

Lvivo unitų Šv. Jurgio katedros varpinėje yra varpas su užrašu, kad jis nulietas 1341 m. kunigaikščio Dimitro lėšomis: "Šis varpas nulietas 6849 m. vasarą šventajam Jurui prie kunigaikščio Dimitro". Taip buvo vadinamas jauniausias Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino sūnus Liubartas, stačiatikiškai pakrikštytas Dimitru.

1340 m. Liubartas tapo visos Voluinės kunigaikščiu. Jo valdžią pripažino ir Haličo-Voluinės kunigaikštystė, kurios sostine buvo Lvivas. Lvivas kartu su Haličo kunigaikštyste Liubarto valdžioje buvo 1340–49 m. Šiuo laikotarpiu Lvivą valdė vietiniai bajorai, vadovaujami Dmytro Dedkos, kuris pakluso Liubartui. 1349 m. miestą užėmė Lenkija, tačiau įnirtinga kova dėl Lvivo tarp Lietuvos ir Lenkijos tęsėsi visą XIV a. antrąją pusę.

https://www.vle.lt/straipsnis/liubartas/
Blanuca, Andrijus, et al. Ukraina: Lietuvos epocha, 1320-1569. Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2010

Kilnojamasis kultūros paveldas; Kilnojamieji daiktai, susiję su svarbiausiais istoriniais įvykiais, visuomenės, kultūros, karo, sporto, religijų istorija, įžymių žmonių gyvenimu


Pirmosios Lietuvos Respublikos atstovybės Kaukaze pastatas

Pirmoji Lietuvos atstovybė įsikūrė 1918 metais Tbilisio centre, Kiročnaja g. 45, dabartinėje Marjanishvili gatvėje.

Baigiantis Pirmajam pasauliniam karui, tūkstančiai lietuvių, karo nublokštų į Užkaukazę, susidūrė su rimtomis problemomis. Reikėjo nedelsiant organizuoti jų apskaitą ir aprūpinti kelionės dokumentais, kad jie galėtų grįžti namo. Todėl 1918 metų birželio 2 dieną Kaukazo lietuvių komitetas nutarė kreiptis į Lietuvos Tarybą, kad būtų įkurta oficiali Lietuvos atstovybė Užkaukazėje.

1918 metų liepos 23 dieną, po susitikimo su tuomečiu Lietuvos vadovu Antanu Smetona, Kaukazo „Lietuvių komiteto“ pirmininkas, Tbilisio 4-osios berniukų gimnazijos matematikos mokytojas Pranas Dailidė buvo įgaliotas kaip Lietuvos atstovas rūpintis visais tautiečiais, atsidūrusiais Kaukaze. Grįžęs į Gruziją, P. Dailidė 1918 metų rugpjūčio 30 dieną buvo akredituotas kaip Lietuvos Valstybės atstovas prie Gruzijos vyriausybės.

Naujai įkurtai atstovybei teko dirbti labai sudėtingomis sąlygomis. Ryšys su Lietuva buvo prastas, trūko lėšų išlaikymui, daugelis lietuvių neturėjo pinigų grįžti namo į Lietuvą. Nepaisant to, skaičiuojama, kad didelio Lietuvos atstovybės darbuotojų atsidavimo dėka tėvynėn po karo sugrįžo maždaug 10 tūkst. lietuvių.

1921 metais Sovietų Rusijai aneksavus Gruziją, tik pradėję megztis diplomatiniai santykiai su Lietuva nutrūko ir atsikūrė tik 1994 metais.

https://ge.mfa.lt/ge/lt/dvisalis-bendradarbiavimas/lietuva-ir-sakartvelas/lietuviski-pedsakai-gruzijoje


Rantava arba Rantuva (vok. Rantau) – miestelis, esantis 6,5 km į rytus nuo Naujųjų Kuršių, prie Rantos upelio, 1 km nuo Baltijos kranto. Čia rasta žalvario amžiaus kapų. 1298 m. miestelis minimas Rantowe, Rantov, 1333 m. – Rentaw, 1429 m. – Rantowy vardais.

Vokiečių istoriko L. Davido veikale „Preussische Chronik“ (1573–1582 m.) aprašytas įvykis, atskleidžiantis vietos sembų papročius ir tikėjimą. 1520 m. lenkai bandė iš jūros įsiveržti į Sembą. Pas susirūpinusį Prūsijos kunigaikštį Albrechtą sembai išsiuntė savo pasiuntinius, per kuriuos paprašė įtakingo žmogaus – Soplyčio – pagalbos. Jie prašė leisti Soplyčiui senovės papročiu aukoti dievams, kad šie padėtų įveikti lenkų laivyną. Gavę palankų kunigaikščio atsakymą, sembai, Soplyčio paliepti už surinktus pinigus nupirko juodą jautį ir dvi statines alaus. Soplytis, lydimas senojo tikėjimo ūkininkų, nuvedė jautį prie jūros. Čia (o tai buvo prie Rantų) susirinkę žmonės gyvulį užmušė, vėdarus ir kaulus sudegino ant laužo. Mėsai verdant dideliame katile, Soplytis ypatingai meldęs dievus. Kai mėsa išvirė, vyrai (moterys nedalyvavo) kėlė puotą. Praėjus kelioms dienoms po puotos, visas lenkų laivynas iš Sembos pasitraukė. Nuvijus priešą, sembus ištiko nelaimė. Soplytis, vydamas nuo kranto laivus, buvo pamiršęs pakarantės žuvis, kurias nubaidė kartu su laivais. Žvejai kelerius metus nesugaudavo nė vienos žuvelės. Jie ėmė prašyti Soplyčio, kad grąžintų žuvis. Jis sutiko ir naujam aukojimui liepė nupirkti juodą kiaulę ir alaus. Viską nugabeno prie Rantų (1,5 km nuo Rantavos, kur Alka įteka į jūrą), kiaulę paskerdė, išpjovė jai papilvę ir išmetė į jūrą. Kai mėsa išvirė, iškėlė puotą su apeigomis. Ir tikrai netrukus žuvys grįžo. Buvo aukojama be kunigaikščio žinios, todėl Sembos vyskupas, sužinojęs apie šį įvykį, įsakė visus dalyvius – 73 ūkininkus iš 8 kaimų – sušaukti į Pabėčių pilį ir nubausti.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990


Kosciuškos vardu pavadinta apygarda Indianoje

Tadas Andrius Bonaventūra Kosciuška (1746 - 1817) - Lenkijos ir Lietuvos politikos ir karo veikėjas, vyriausiasis 1794 m. sukilimo vadas. T. Kosciuška save laikė lietuviu, laiškuose (1790 m.) pabrėždavo esąs Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pilietis.

T. Kosciuška dalyvavo 1775–83 m. Jungtinių Amerikos Valstijų nepriklausomybės kare, vadovavo įvairių objektų įtvirtinimui. JAV yra nemažai vietų, pavadintų Kosciuškos garbei. Viena jų - Kosciuškos vardu pavadinta apygarda Indianos valstijoje.

https://www.vle.lt/straipsnis/tadas-andrius-bonaventura-kosciuska/

https://www.kcgov.com/

Nematerialus kultūros paveldas; Vietovardžiai


Simonas Čechavičius (Czechowicz Szymon) (1689 - 1775) - Lenkijos ir Lietuvos tapytojas. Priklausė kapucinų ordinui. 1711–30 gyveno Romoje, studijavo Šv. Luko akademijoje. Nuo 1731 gyveno ir kūrė Lenkijoje, 1753 ir 1770 Lietuvoje (globojo didikų šeimos). Kūrybai įtakos turėjo italų ir flamandų baroko dailė. Nutapė realistinių, psichologinių portretų (Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės etmono M. J. Masalskio, apie 1765). Sukūrė daug religinių paveikslų Krokuvos, Varšuvos, Liublino, Poznanės, Vilniaus (vizitiečių Švč. Jėzaus Širdies, Šv. Jurgio, Šv. Kotrynos, Šv. Rapolo, Šv. Ignoto) bažnyčioms. Kūriniams būdinga aiški, simetriška kompozicija, šiltos spalvos, susiliejantis, rausvai auksinis koloritas, subtilus šešėliavimas, sentimentalumas, personažų individualizacija. Kūrinių turi Lietuvos nacionalinis dailės muziejus, Krokuvos nacionalinis muziejus, Varšuvos nacionalinis muziejus.
Simono Čechavičiaus paveikslas „Nukryžiuotasis“ (1715 m.) saugomas Šv. Stanislovo bažnyčioje Romoje.

Vasiliūnienė Dalia, https://www.vle.lt/straipsnis/szymon-czechowicz
Užsienio reikalų ministerijos informacija

Kilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė


Latvijos Fotografijos muziejuje saugomos Stanislovo Filiberto Flerio (Stanisław Filibert Fleury) fotografijos.

S. F. Fleris (1858 m. Pupojuose prie Vilniaus - 1915 m. Vilniuje) -  tapytojas, fotografas, W. Fleury tėvas. 1874–78 m. dailės mokėsi Vilniaus piešimo mokykloje, fotografijos – A. V. Strauso ateljė. 1884 m. Vilniuje su kitais įsteigė fotoateljė, 1904 m. – pirmąją cinkografijos įmonę. Dalyvavo dailės parodose, tarp jų ir Vilniaus dailės draugijos parodose (nuo 1908 m. draugijos narys). Tapė aliejumi, akvarele, tempera.

Fotografavo Vilniaus gatves ir priemiesčius, turgus, muges (Šv. Kazimiero mugė Lukiškių aikštėje 1900–10 m.), architektūros paminklus, gyventojų tipus. Sukūrė Vilniaus Kalvarijų fotografijų ciklą (iliustravo E. Jeleńskos knygą Vilniaus Kalvarijos / Kalwarya pod Wilnem 1903 m.), portretų (M. K. Čiurlionio, 1908 m., Autoportretas apie 1910 m.), fotografijas kartais spalvino akvarele. Padarė erdvinių fotografijų (apie 1900–10 m.). Kūrė vadinamųjų gyvųjų paveikslų inscenizacijas, dekoravo sales. Prisidėjo prie kultūros istorijos darbų: fotografavo Vilniaus archeologijos komisijos senienų muziejaus eksponatus, sakralinės dailės kūrinius, archeologinius radinius. Fotografijomis iliustravo W. Zahorskio Vilniaus katedra (1904, lenkų k.), P. Weberio Vilnius – užmirštas meno miestas (Wilna, eine vergessene Kunststadt 1917), piešiniais – periodinį leidinį Kartki satyryczno-humorystyczne (pasirašinėjo slapyvardžiu Filiberti, V. Letuvis, Pycz). Fotografijos publikuotos įvairiuose fotoalbumuose.

Matulytė Margarita, https://www.vle.lt/straipsnis/stanislaw-filibert-fleury/

Kilnojamasis kultūros paveldas; Fotografijos, kino juostos ir jų negatyvai


Susijusios asmenybės: Liubartas Gediminaitis

Susiję laikotarpiai: 14 a.

Reikšmė Lietuvai: Vietovė susijusi Gedimino sūnumi Liubartu.

Liubaras (Любар, Lyubar), iki XVII a. Liubartuvas. Pirmą kartą šaltiniuose minimas 1150 m. Manoma, kad čia 1324-1340 m. buvo Liubarto Gediminaičio dalinės kunigaikštystės sostinė. Liubartas buvo Gedimino jauniausias sūnus. Liubaras Liubartui priklausė apie 1324-1386 m. Iki šių dienų išliko piliakalnis, kuriame stovėjo Liubarto pilis.

Nuo 1569 m. Liublino unijos Liubaras priklausė Lenkijai. Iš šio laikotarpio išlikusi dominikonų bažnyčia (1752 m.) ir bazilijonų vienuolyno mokyklos pastatas (1775).

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Blanuca, Andrijus, et al. Ukraina: Lietuvos epocha, 1320-1569. Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2010
https://www.vle.lt/straipsnis/liubartas/


Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kazimiero Jogailaičio dukra Jadvyga Jogailaitė 1475 m. ištekėjo už Bavarijos kunigaikščio Jurgio Turtingojo, Liudviko IX sūnaus. Jadvyga Jurgio žmona išbuvo dvidešimt septynerius metus, nors iš tikrųjų kartu išgyveno tik dešimt metų. Iš pradžių jų santuokinis gyvenimas klostėsi gerai, pora greitai susilaukė palikuonių. 1485 m. Jurgis pašalino Jadvygą iš Landshuto pilies ir, sekdamas tėvo ir senelio pavyzdžiu, dvidešimt aštuonerių žmonai liepė apsigyventi Burghauzeno pilyje. Paskyręs tinkamą pagal jos rangą dvarą, Jadvygai uždraudė iš jos išvykti.

Šiais laikais Jadvygą primena pilies teritorijoje esanti maža vėlyvosios gotikos bažnytėlė, vadinama Hedwigskapelle – Jadvygos koplyčia, kurioje yra maždaug 1480 metais pagamintas medinis reljefas, vaizduojantis klūpančią Jogailaitę ir jos vyrą. Virš vartų, vadinamų Jurgio vartais, esančių tarp trečio ir antro kiemo, puikuojasi kunigaikštienės herbai – Baltasis erelis ir Vytis.

Duczmal Małgorzata, Jogailaičiai: biografijų žinynas, Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2012


Andrius Tovianskis (lenk. Andrzej Towiański ) skelbėsi gimęs 1799 m. sausio 1 d., tačiau metrikuose užfiksuota 1788 m. gruodžio 24 d., o parapijos knygose 1788 m. gruodžio 21 d. A. Tovianskis gimė giminės palivarke Antašventėje, netoli Vilniaus. Jis gyveno Napoleono karų laikotarpiu. 1809 m. jis įstojo į Vilniaus gimnaziją, kurioje susidraugavo su vaistininko, Vilniaus medicinos draugijos nario, masono Jurgio Guto (1769-1836) sūnumi Ferdinandu (1798-1871), vėliau tapusiu uoliu A. Tovianskio pasekėju bei svainiu. Būtent Vilniuje A. Tovianskis subrandino Napoleono kulto idėją ir pasuko į misticizmą. 1815–1818 metais Vilniaus universitete studijavo teisę. 1840 m. gyveno Prancūzijoje, Šveicarijoje. 1843 m. jis įsteigė Paryžiuje religinę mistinę sektą ir iki 1848 metų jai vadovavo, o save laikė pranašu. Gyvendamas užsienyje A. Tovianskis buvo labai populiarus tarp buvusios Abiejų Tautų Respublikos išeivių. Stipri charizma bei nestabilios to meto politinės aplinkybės lėmė jo religinės sektos „Dievo reikalas“ suklestėjimą. Pagrindiniu šio kulto šventuoju pasirinktas Napoleonas Bonapartas (1769-1821). Jo dvasiai A. Tovianskis netgi melsdavosi. Susipažinęs su žymiu rašytoju A. Mickevičiumi, A. Tovianskis įtraukė jį į savo grupę, tačiau 1846 m. A. Mickevičius iš jos pasitraukė.

A. Tovianskio, jo žmonos, jos sesers ir sesers vyro Ferdinando Gutt kapai yra Sihlfeld kapinėse Ciuriche.

https://moletai.rvb.lt/2016/09/28/tovianskis-andzejus-filosofas-mistikas
Vyšniauskas Marius, Nemunas Nr. 41, 2013 m., https://www.nemunas.press/wp-content/uploads/pdf_archyvas/nemunas_2013_11_28.pdf


Punsko parapijos Švč. Mergelės Marijos Dangun Ėmimo bažnyčia

Istorijos šaltiniuose Punskas minimas nuo 1597 m. Iki 1795 m. priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1597 m. Seinų girininko, Mazovijos bajoro S. Zaliwskio iniciatyva Punske pastatyta bažnyčia, įkurta parapija. Dabartinė, iš lauko akmenų ir plytų, dalinai tinkuota bažnyčia sumūryta 1881 m. vaizdingoje vietoje, ant ežero kranto. Bažnyčios statyba rūpinosi ir darbams vadovavo kunigas Kazimieras Jonkaitis, tačiau mirė nespėjus bažnyčios visiškai įrengti. Bažnyčios sienoje yra įmūryta kun. K. Jonkaičio paminklinė lenta. Šventovės įrengimą užbaigė jo įpėdinis – kun. Simonas Narkevičius, kuris trinavėje bažnyčios erdvėje pastatė penkis altorius, sakyklą ir vargonus, šventorių aptvėrė mūrine tvora. Naujoji bažnyčia pašventinta 1887 m. jai suteiktas Švč. Mergelės Marijos ėmimo dangun vardas. Bažnyčiai vadovavęs kun. Motiejus Simonaitis altorių pakeitė ąžuoliniu, neogotikos stiliaus, papuošė iš užsienio parvežtomis skulptūromis.

Neogotikinė bažnyčia lotyniško kryžiaus plano, bazilikinė su transeptu ir apside bei dviem, keturių tarpsnių bokštais (bokštų aukštis 35 m.). Kairiajame bokšte įrengta varpinė. Bokštų apatinio tarpsnio smailiaarkėse nišose įstatytos skulptūros, antrojo tarpsnio kraštus rėmina kampiniai piliastrai pereinantys į pinaklius. Bokštų mūrinė dalis užsibaigia trikampiais frontonėliais, išdėstytais po vieną visose keturiose pusėse, ir smailiais šalmais.  Tarp bokštų – lėkštas trikampis frontonas papuoštas maža rozete ir rutuliu su kryžiumi. Bažnyčios fasadus skaido įprastas neogotikinių bažnyčių elementas – laiptuoti kontraforsai, smailiaarkiai langai. Pagrindinio fasado centre – smailiaarkis portalas įrėmintas šoninių kontraforsų.

https://www.vle.lt/straipsnis/punskas
Kilinskaitė Renata, http://tarpukaris.autc.lt/lt/paieska/objektas/1857/punsko-svc-mergeles-marijos-dangun-emimo-baznycia


Marija Kristina (1742—1798 m.) buvo Šv. Romos imperatoriaus Pranciškaus I ir Marijos Teresės iš Habsburgų, dukra. 1766 m. ji ištekėjo už Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Augusto III sūnaus Alberto Kazimiero (1738—1822m.). Tokiu būdu Alberto ir Marijos heraldiniame ženkle atsirado ATR herbas su Vyčiais. Žmonai mirus, Albertas jai skyrė įspūdingą kenotafą Augustinų bažnyčioje Vienoje, kurį sukūrė žymus italų skulptorius Antonio Canova (1757—1822 m.). Paminkle įkomponuoti šeimos herbai, tarp jų yra ir Lietuvos Vytis.

https://www.vle.lt/straipsnis/pranciskus-i-1/
https://www.vle.lt/straipsnis/marija-terese/
https://www.vle.lt/straipsnis/antonio-canova/

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Paminklai


Tadas Andrius Bonaventūra Kosciuška (1746 - 1817) - Lenkijos ir Lietuvos politikos ir karo veikėjas, vyriausiasis 1794 m. sukilimo vadas. T. Kosciuška save laikė lietuviu, laiškuose (1790 m.) pabrėždavo esąs Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pilietis.

T. Kosciuška dalyvavo 1775–83 m. Jungtinių Amerikos Valstijų nepriklausomybės kare, vadovavo įvairių objektų įtvirtinimui. JAV yra nemažai atminimo ženklų T. Kosciuškai. Vienas jų - paminklas Čikagoje, sukurtas Kazimiero Chodzinskio 1904 m.

https://www.vle.lt/straipsnis/tadas-andrius-bonaventura-kosciuska/


Miestelis įsikūręs netoli dabartinės Baltarusijos ir Lietuvos sienos, toli nuo magistralių, vaizdingoje Medilos upės suformuotų ežerų pakrantėje.

Pastovių valda pirmą kartą istoriniuose šaltiniuose paminėta 1552 m. XVI–XVII a. ji priklausė Zenavičiams, 1686 m. atiteko Beganskiams, XVIII a. pirmoje pusėje – Tyzenhauzams. Iki XVIII a. vidurio Pastovys buvo nedidelė gyvenvietė su turgaus aikšte, iš kurios ėjo prekybiniai keliai į Medilą ir Drują. Gyvenvietėje buvo katalikų, unitų bažnyčių, pranciškonų vienuolynas.

Postovys ypač išaugo XVIII a. antroje pusėje valdant Lietuvos ūkio reformuotojui, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės dvaro iždininkui Antanui Tyzenhauzui. Didikas tėvoninę valdą siekė paversti svarbiu kultūros ir pramonės centru. Savininko iniciatyva miestelis perplanuotas pagal italų architekto Džiuzepės de Sako (Giuseppe de Sacco) projektą. Suformuota erdvi Turgaus aikštė (dab. Lenino aikštė), aplink ją iškilo manufaktūrų darbininkų namai, raštinės ir teismo pastatai ir kt. Dalis šių pastatų (8 iš 22) išliko.

Pastovių klestėjimo laikotarpis baigėsi su Antano Tyzenhauzo mirtimi 1785 m. ir miestelio prijungimu prie Rusijos 1793 m.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Simonas Čechavičius (Czechowicz Szymon) (1689 - 1775) - Lenkijos ir Lietuvos tapytojas. Priklausė kapucinų ordinui. 1711–30 gyveno Romoje, studijavo Šv. Luko akademijoje. Nuo 1731 gyveno ir kūrė Lenkijoje, 1753 ir 1770 Lietuvoje (globojo didikų šeimos). Kūrybai įtakos turėjo italų ir flamandų baroko dailė. Nutapė realistinių, psichologinių portretų (Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės etmono M. J. Masalskio, apie 1765). Sukūrė daug religinių paveikslų Krokuvos, Varšuvos, Liublino, Poznanės, Vilniaus (vizitiečių Švč. Jėzaus Širdies, Šv. Jurgio, Šv. Kotrynos, Šv. Rapolo, Šv. Ignoto) bažnyčioms. Kūriniams būdinga aiški, simetriška kompozicija, šiltos spalvos, susiliejantis, rausvai auksinis koloritas, subtilus šešėliavimas, sentimentalumas, personažų individualizacija. Kūrinių turi Lietuvos nacionalinis dailės muziejus, Krokuvos nacionalinis muziejus, Varšuvos nacionalinis muziejus.
Simono Čechavičiaus paveikslas „Pergalingas sugrįžimas iš karo žygio“ (1716 m.) saugomas Nacionalinėje Šv. Luko akademijoje Romoje.

Vasiliūnienė Dalia, https://www.vle.lt/straipsnis/szymon-czechowicz


Gavaičiai (vok. Guwaiszen, Gawain, Gawen, Gawaiten, nuo 1938 m. Herzogsrode) – buvęs bažnytkaimis 14,5 km į rytus nuo Darkiemio, prie Gavaitės upės. Vietovė minima kryžiuočių kelių iš Įsruties pilies į Lietuvos Didžiąją kunigaikštystę aprašymuose. Žinoma, kad 1550 m. Gavaičiuose buvo lietuvių kunigas. Gavaičių parapija įsteigta tik 1609 m., o 1765–1770 m. ten kunigavo artimas K. Donelaičio bičiulis Jonas Pričkus Šperberis.

1539 m. Gavaičiuose pastatytas vandens malūnas ir lentpjūvė, 1549 m. čia buvo smuklė, 1550 m. bažnyčia. Po Antrojo pasaulinio karo Gavaičiai tapo tarybinio ūkio centru. Bažnyčia, kurioje tarnavo J. P. Šperberis, smarkiai apgriauta 1974 m., o visai sugriauta 1977 m.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990


Šią rusų stačiatikių cerkvę 1960-1969 m. suprojektavo žymus latvių kilmės lietuvių architektas Karolis Reisonas.

Karolis Reisonas , latv. Kārlis Reisons, (1894 m. Pėterupėje - 1981 m. Adelaidėje) - latvių kilmės Lietuvos ir Australijos inžinierius, architektas. 1922–30 m. buvo Šiaulių, 1930–38 m. Kauno, 1940–44 m. Panevėžio miesto inžinierius ir Statybos skyriaus vedėjas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Nuo 1949 m. gyveno Australijoje, dirbo architektu.

Pagal jo projektus Šiauliuose pastatytas Venclauskių namas (1927 m., dabar Aušros muziejaus padalinys), V. Kudirkos mokykla Dvaro gatvėje (1930 m.), Žuvusiųjų kovoje dėl Lietuvos nepriklausomybės paminklas (1931 m.). Daugiausia pastatų suprojektavo Kaune, tarp jų: kino teatras Forum Laisvės alėjoje, Lietūkio rūmai (dabar Kooperacijos kolegija, abu 1930 m.), Žemės ūkio rūmai (1932 m.), Kunigų seminarijos rektoratas (1934 m.), Žemės bankas (1935 m., dabar Kauno technologijos universiteto centriniai rūmai), Arkivyskupo ir metropolito rūmai (1939 m.), Šv. Vincento Pauliečio draugijos senelių prieglauda (1939 m., dabar ligonių kasa), evangelikų reformatų bažnyčia (1940 m.).

Svarbiausias projektas – Kristaus Prisikėlimo bazilika (1934–39 m., nebaigta, 2004 m. rekonstruota). Dalyvavo projektuojant Pienocentro rūmus (1934 m., architektas V. Landsbergis‑Žemkalnis; dabar Kauno technologijos universiteto Ekonomikos ir vadybos fakultetas), Vytauto Didžiojo karo muziejų (1931–36 m., architektas V. Dubeneckis, inžinierius K. Krikščiukaitis).

Parašė vadovėlius Žemės ūkio statyba (1926 m.) ir Molio statyba (1928 m.).

Kančienė Jolita, https://www.vle.lt/straipsnis/karolis-reisonas


Rozenbaumas Simonas (1859 m. Pinske - 1934 m. Tel Avive) - Lietuvos valstybės veikėjas, teisininkas. 1915 m. atvyko į Vilnių, įsitraukė į žydų bendruomenės veiklą. 1915–19 m. Vilniaus žydų sionistų organizacijos vadovas. 1918 12 kooptuotas į Lietuvos Tarybą. 1920–24 m. Lietuvos žydų tautos tarybos pirmininkas. 1919 m. Lietuvos užsienio reikalų viceministras, Lietuvos delegacijos Paryžiaus taikos konferencijoje narys. 1920 m. dalyvavo pasirašant Lietuvos–Sovietų Rusijos taikos sutartį. 1920–22 m. Steigiamojo Seimo, 1923–25 m. – II Seimo atstovas. 1923–24 m. ministras be portfelio žydų reikalams. 1924 m. Žydų draugijos Tautų Sąjungai remti Lietuvoje vienas steigėjų, pirmininkas.

1924 m. emigravo į Palestiną. 1927–31 m. Lietuvos garbės konsulas, 1931–34 m. – generalinis konsulas Tel Avive.

Parašė knygą Lenkų ir lietuvių klausimas (La Question Polono Lituanienne 1919 m.). Kartu su J. Purickiu knygų serijoje Lietuvos teritorija: istorinė, etnografinė ir statistinė apžvalga (Les Territoires Lituaniens: considérations historiques, ethnographiques et statistiques) parengė knygą Gardino gubernija (Le Gouvernement de Grodno).

Simonas Rozenbaumas palaidotas Tel Avivo Trumpeldoro kapinėse.

Bendikaitė Eglė, https://www.vle.lt/straipsnis/simonas-rozenbaumas
Užsienio reikalų ministerijos informacija


Šv. Jurgio lietuvių parapija Ročesteryje

1906 m. Šv. Petro ir Povilo draugijos susirinkime, kuriame dalyvavo apie 200 žmonių, iškeltas sumanymas Ročesteryje, Niujorko valstijoje, organizuoti lietuvių parapiją. Šiam tikslui pradėtos rinkti aukos. Trūkstant lėšų priimtas pragmatiškas, Lietuvoje neįprastas, sprendimas – visoms parapijos funkcijoms statyti vieną objektą.

1910 m. liepos mėnesį pastatas buvo pašventintas. Istoristinės stilistikos, raudonų plytų, dviejų aukštų objekto antrajame aukšte įkurta bažnyčia, pirmajame – mokykla, o rūsyje – salė. Bažnyčia pastatyta vadovaujant kunigui Juozui Kasakaičiui, kuris buvo ką tik baigęs Ročesterio kunigų seminariją. 1925 m. netoliese pastatyta 2 aukštų vila – klebonija. 1930 m. mirus J. Kasakaičiui parapiją toliau vystė naujasis paskirtas klebonas Jonas M. Bakšys. Išplėtęs pradžios mokyklą iki 8 skyrių, jis pakvietė dirbti pranciškonų vienuoles, kurioms 1935 m. pastatė atskirą geltonų plytų mūro, neogotikinės stilistikos bažnyčią. Kaip vėliau rašė laikraštyje „Lietuvių dienos“, „nors tai buvo sunkūs depresijos metai, kun. J. Bakšys bažnyčią pastatė be skolų.”[1] Vis trys pastatai, išlikę iki šių dienų, liudija čia buvus stiprią lietuvių bendruomenę.

Vaidas Petrulis

[1] Pagal: Lietuviška buvo, yra, ir bus. Lietuvių dienos, 1959 m., sausis, p. 11–12, 17, p. 11.


Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Paryžiaus priemiestyje Banjė (Bagneux), Cimetière parisien de Bagneux kapinėse palaidotas Lietuvoje, Marijampolėje, gimęs žymus prancūzų fotografas Izis. Kapas yra skyriuje division 55.

Izraelis Bidermanas (Izis, Izi) gimė 1911 m. sausio 17 d. Marijampolėje. Jis trečias iš keturių vaikų Iserio Bidermano šeimoje. Tėvas turėjo krautuvėlę, bankrutavo. Motina – namų šeimininkė. Baigęs pradžios mokyklą įstojo į gimnaziją, tačiau ją metė. Nuo trylikos metų pradėjo lankyti to meto garsiausio Marijampolėje žydo Movšės Buchalterio fotografijos dirbtuvę. 1927 m. Bidermanas keliaudamas su draugu fotografuoja Lietuvos miestus ir kaimus.

1930 m. išvyksta į Paryžių. Atvyksta neturėdamas dokumentų, tik su keliais frankais ir nemokėdamas prancūzų kalbos. 1933 m. jis pradėjo dirbti XIII Paryžiaus rajone Arnalio fotografijos portretų studijoje. Vėliau vedė Arnalo dukrą Nina Rabkina ir tapo studijos vadovu. 1934 m. jam gimė sūnus Manuelis. 1941 m. Vokiečių okupacijos metais slapstėsi Limuzene, Ambazallo miestelyje. 1944 m. sulaikytas vokiečių ir vėliau išlaisvintas partizanų įstojo į vidines Prancūzijos pajėgas, dalyvavo išvaduojant Limožą. Fotografuoja bendražygius rezistentus. Marijampolėje nacistai nužudė jo tėvus.

1946 m. Bidermanas antrą kartą vedė ir gavo Prancūzijos pilietybę. Vouille gatvėje atidarė fotografijos dirbtuvę. Galerijoje La Boétie surengė parodą „Paryžius Izio Bidermano akimis“. Galiausiai po to jis kaip kūrybinį vardą naudoja tik Izis.

Nuo 1949 m. du dešimtmečius fotografuodamas "Paris-Match", Bidermanas susipažįsta su pačiais įžymiausiais Paryžiaus menininkais ir su kai kuriais iš jų, kaip su Marku Šagalu (Marc Chagall, 1887–1985), ir Žaku Preveru (Jacques Prévert, 1900–1977) artimai susibičiuliauja. Jis sukuria visą galeriją išraiškingų rašytojų ir dailininkų portretų: Marko Šagalo, Aleksanderio Kolderio (Alexander Calder, 1898–1976), Koletės (tikr. Sidonie Gabrielle Colette, 1873–1954), Lui Aragono (Louis Aragon, 1897–1982) ir jo žmonos Elsos Triolet (1896–1970), Alberto Kamiu (Albert Camus, 1913–1960), Polio Eliuaro (Paul Eluard, 1895–1952).

1950 m. Izis išleido fotografijų knygą „Svajonių Paryžius“ (Paris des rêves 1950) su garsių autorių tekstais. Įžangą knygai parašė žymus prancūzų rašytojas ir kino režisierius Žanas Kokto (Jean Cocteau, 1889–1963).

Po to sekė fotografijų albumai „Didžioji pavasario puota“ (Grand Bal du printemps 1951) ir „Londono žavesys“ (Charmes de Londres 1952), bendradarbiaujant su rašytoju Žaku Preveru.

1951 m. Bidermano darbai eksponuojami Moderniojo meno muziejuje (angl. Museum of Modern Art, MoMA) Niujorke parodoje „Penki prancūzų fotografai“ (angl. Five French Photographers) šalia Henri Cartier-Bressono (1908–2004), Robert Doisneau (1912–1994) ir Brassaï (1899–1984) fotografijų.

1953 m. fotografijų albumas „Žemiškasis rojus“ (Paradis terrestre) su Koletės tekstais. Kelis kartus buvo nuvykęs į Izraelį ir išleido fotografijų albumą Izraelis (1956), kuriam įvadą parašė André Malraux (1901–1976).

Izis po to išleidžia dar tris fotografijų albumus: „Izis cirkas“ (Le Cirque d’Izis 1965), „Chagallo pasaulis“ (Le Monde de Chagall 1969) ir „Poetų Paryžius“ (Paris des poètes 1967).

1980 m. gegužės 16 d. Bidermanas mirė Paryžiuje.

Henri Cartier-Bressonas įtvirtino „lemiamo momento“ principą fotografijoje. Izis kaip ir kiti tos pačios kartos fotografai seka šiuo principu šį savaip interpretuodami.

Izis savo susižavėjimą Paryžiaus gyvenimu įkūnija klajodamas po miestą ir stebėdamas kasdienybę, atskleisdamas šios poetišką magiją. Jo akiratyje gatvės prekeiviai ir prekeivės, bistro lankytojai, gatvėmis klajojantys cirko artistai, įsimylėjelių poros ir vaikai. Apie savo herojus Izis sako: „Žmonės, kuriuos fotografuoju atrodo svajingi arba žvelgia į tolį...“ dėmesys visada skiriamas ir pačiai aplinkai, net ir smulkioms detalėms.

Bidermanas iš Marijampolės prisideda prie Paryžiaus gyvenimo būdo legendos sukūrimo ir išpopuliarinimo savo ikonomis tapusiomis fotografijomis.

Prof. dr. Raminta Jurėnaitė

Tarpukaris (1918-1940 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.)


Vatikano muziejuose tarp gausybės meno šedevrų galima rasti garsųjį Jano Mateikos paveikslą „Jonas III Sobieskis prie Vienos 1683 metais“. Įspūdingo dydžio paveikslo centre pavaizduotas Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis Jonas Sobieskis po pergalingo mūšio prie Vienos. Ant paveikslo rėmo matomas Abiejų Tautų Respublikos herbas: keturiuose raudonuose laukuose išdėstyti Lenkijos Karalystės Erelis ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Vytis. J. Mateikos kūrinys popiežiui Leonui XIII buvo padovanotas po to, kai sulaukė didelio pasisekimo 1883 m. vykusioje tarptautinėje parodoje Romoje.

Bojažinskytė Raimonda, https://www.itlietuviai.it/lietuvos-didziojo-kunigaikscio-pergalingas-musis-prie-vienos-puosia-vatikano-muziejus


Didieji Bubainys (vok. Gross Bubainen) yra kaimas dešiniajame Priegliaus upės (dab. Priegolia) krante. Prie to paties kelio 3 km į rytus buvo ir Mažieji Bubainys. Apie 1890 m. Didžiuosiuose Bubainiuose lankėsi tautosakininkas Vilius Kalvaitis ir užrašė liaudies pasakojimą apie 1723 m. prie Priegliaus statytą vandens malūną, kurio personažai yra magiškų galių turintis lietuvis ir Karaliaus Vilhelmo I-ojo generolas.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990


Pirmą kartą paminėtas 1395 m., kai jį puolė Vokiečių ordino riteriai. Nuo XV a. antrosios pusės tai buvo Iliničių giminės nuosavybė (nuo 1555 m. – grafystė). 1568 m., mirus paskutiniam Iliničių giminės atstovui, Myriaus valda ir grafo titulas atiteko Mikalojui Kristupui Radvilai Našlaitėliui. 1589 m. jis Myriaus grafystę įjungė į Nesvyžiaus ordinaciją, taip Nesvyžiaus-Olykos kunigaikščių Radvilų rankose Myrius išliko iki pat 1828 metų.

Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis Myriuje fundavo Šv. Mikalojaus bažnyčią, kuri buvo pastatyta 1599–1605 metais.

1700 m. bazilijonų vienuolyno Švč. Trejybės cerkvę fundavo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kancleris Karolis Stanislovas Radvila. XIX a. ji atiduota stačiatikiams, perstatant neatpažįstamai pakeistas pirminis statinio pavidalas.

Miesto pakraštyje stovinti pilis – viena didžiausių ir geriausiai išlikusių Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės tvirtovių. XVI a. pradžioje ją pastatė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės dvaro maršalka Jurgis Iliničius. Tuomet tai buvo gotikinė aptvarinė pilis su penkiais bokštais, apjuosta fosa. XVI a. pabaigoje – XVII a. pradžioje Mikalojaus Kristupo Radvilos Našlaitėlio iniciatyva prie dviejų sienų pristatyti renesansiniai rezidenciniai korpusai, pilis sutvirtinta žemės bastionais ir vandens grioviu, šalia jos įveistas parkas. Tvirtovė smarkiai nukentėjo per 1655 ir 1706 m. švedų apgultis, vėliau atstatya. Vėl nukentėjo per 1794 m. Rusijos kariuomenės šturmą ir 1812 m. Napoleono karą. Antrojo pasaulinio karo metais čia įkurta karo stovykla ir getas. Sovietmečiu pilyje įrengtos gyvenamosios patalpos, autentiška interjerų apdaila negrįžtamai prarasta. Nuo 1991 m. pilis restauruojama ir atstatoma. 2000 m. tvirtovė pripažinta UNESCO globojamu Pasaulio paveldo objektu.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis (1549–1616); Karolis Stanislovas Radvila (1669–1719); Mykolas Kazimieras Radvila (1635–1680)


Bingamtono Lietuvių nacionalinio susivienijimo salė


Švč. Mergelės Marijos Nekalto prasidėjimo bažnyčia Ist Sent Luise

1895 m. Amerikos lietuviai įkūrė pirmąją parapiją Ist Sent Luise ir po kelerių metų pastatė bažnyčią. 1928 m. pastatas išplėstas, o 1943-aisiais sudegė. Netrukus buvo įrengtas bažnyčios rūsys, kuriame keliolika metų vyko pamaldos[1]. Galiausiai, surinkus pakankamai lėšų, 1956 m. buvo pastatyta naujoji bažnyčia, kuri iki šiol išlieka svarbiu lietuvių kultūros paminklu. Pastatas reprezentuoja naujų, tik lietuvių pastangomis statomų bažnyčių bangą. Objektą projektavo architektas Jonas Mulokas, interjerą dekoravo Vytautas Kazimieras Jonynas, o statybų rangovas – Jonas Stankus. Įdomu, kad bažnyčios projektavimo dokumentus pasirašė kitas lietuvių architektas Matas Žaldokas, nes tuo metu J. Mulokas dar neturėjo architekto licencijos.

Bažnyčios architektūrinį sprendimą padiktavo „lietuviškos“ architektūrinės kalbos paieškos, o pagrindiniais šios kalbos elementais tapo koplytstulpį imituojantis bokštas bei interjero dekoras. Iš 55 V. K. Jonyno dirbtuvėse atliktų vitražų, lietuviškumo pojūtį sustiprino ryškiausias, lietuviška simbolika prisodrintas akcentas – dailininko Jonyno suprojektuotas altorius. Prisimindamas statybos eigą, istorikas Stasys Goštautas pabrėžė bažnyčios projekto iniciatoriaus, prelato Antano Deksnio liberalumą, kuris, nesikišdamas į statybos procesą, leido sukurti įtikinamą interjero ir eksterjero dermę[2].

Vaidas Petrulis

[1] East St. Louis lietuviai turi naują prelatą. Dirva, 1964 m. sausio 22 d., p. 4.

[2] Stasys Goštautas. Pirmoji „lietuviška“ bažnyčia Amerikoje. Amerikos lietuvis, 2005 m. rugpjūčio 20, p. 3.

Vytautas Kazimieras Jonynas; Jonas Mulokas; Vytautas Kašuba


Žiliai (vok. Szillen, Schillen) – miestelis 16 km į pietvakarius nuo Ragainės. Šalia yra piliakalnis, ant kurio stovėjo nadruvių pilis. Greta, į pietus nuo Žilių, yra Gaidžių piliakalnis. Žilių apylinkės iki maro buvo gyvenamos vien lietuvių. Žilių parapija įkurta XVI a. pab. 1629 m. pastatyta pirmoji bažnyčia, o 1701 m. – antroji mūrinė bažnyčia, kurios liekanos išliko. 1732 m. buvo atkelta daug kolonistų. 1849 m. iš 5000 parapijiečių 2500 buvo lietuviai. 1878 m. lietuvių buvo 33,3 proc., 1897 m. – 26,3 proc., 1912 m. – 7,7 proc. Pamaldos lietuvių kalba laikytos iki 1933 m. Parapijoje pamokslavo keli lietuvių kultūrai nusipelnę dvasininkai:

Nuo 1646 m. iki mirties 1695 m. kunigavo kalbininkas Frydrichas Pretorijus (vyresnysis). Jis parengė neišleistą „Vaikų knygelę“. Svarbiausias jo kūrinys – 2 tomų vokiečių-lietuvių kalbų žodynas. Jo gale pridėtas 90 lietuviškų priežodžių ir mįslių rinkinėlis. F. Pretorijaus sūnus Frydrichas Pretorijus (jaunesnysis) taip pat darbavosi lietuvių kalbos srityje.

1711 m. į Žilius atvyko kunigas ir kovotojas už lietuvių kalbos teises Gabrielius Engelis. Kai 1726 m. liepos 19 d. Žiliuose lankėsi Prūsijos karalius, G. Engelis informavo jį, kad Lietuvos kunigai yra nusiteikę prieš konsistorijos patarėjo Lizijaus vokietinimo politiką. Pasinaudoję proga vietos lietuviai paprašė karaliaus lietuviškos mokyklos. Po pamaldų šis įpareigojo kleboną G. Engelį įsteigti lietuvišką mokyklą ir paskyrė jį Lizijaus vieton rūpintis lietuviškomis mokyklomis. Kunigas Žiliuose tarnavo iki 1731 m.

Apie 1810 m. čia gimė ir 1848 m. Žilių bažnyčios mokytoju tapo lietuvių laisvamanis Maurus Pucas (apie 1810–1852).

1873 m. švietimo ministro įsaku lietuvių kalba buvo visai išguita iš kaimo mokyklų. Mažosios Lietuvos lietuviai 1873–1900 m. nusiuntė net 9 peticijas dėl lietuvių kalbos grąžinimo į mokyklas (1879 m. tokią peticiją pasirašė 17000 žmonių). Valdžia leido lietuvių kalba mokyti tikybos. Užlaužų kaimo (6 km į pietvakarius nuo Žilių) gyventojai 1885 m. pasirašė savo peticiją, kad jiems atsiųstų kitą mokytoją, nes esantis nemokėjo lietuviškai. Valdžia prašymą patenkino ir atsiuntė lietuvių mokytoją Rimantą iš Rudeikių, o vokietį iškėlė.

Apie 1890 m. Žiliuose lankėsi tautosakininkas Vilius Kalvaitis, rinkęs Mažosios Lietuvos bažnyčių varpų pamėgdžiojimus. Jis 1910 m. išleistoje knygelėje „Lietuviškų vardų klėtelė“ Žilių bažnyčios varpų balsus užrašė taip: „Dvasė danguj, kūnas žemėj!“. Taip pat tautosakos kūrinių, tame tarpe ir dainą, kurią jam atliko valstietė Jurytė (ištrauka):
„Nuo šermukšnėlių, / Nuo serbentėlių / Giružė raudonavo. / Nuo prasto vyro, / Nuo girtuoklėlio / Veidužiai mėlynavo. // Ant švento Jono / Bus metturgėlis, / Vesim vyrus parduoti. // Jei neparduosim / Tuos prastus vyrus, / Čigonams išmainysim.“

Juška Albertas, https://www.mle.lt/straipsniai/ziliu-1-parapija
Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990

Maurus Pucas (apie 1810–po 1852); Fridrychas Pretorijus (1624–1695); Frydrichas Pretorijus (apie 1647–1705); Gabrielius Engelis (1665–1761); Adomas Frydrichas Šimelpenigis (1699–1763)


Tai viena seniausių gyvenviečių dabartinėje Baltarusijoje. Jau XIII a. čia stovėjo pilis. Jos vietą žymi išlikęs piliakalnis prie Netupės vingio.

Kurį laiką dėl Mscibavos varžėsi Lietuvos ir Rusios kunigaikščiai, galop ši teritorija tapo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės dalimi (XV a. viduryje valda atiteko Kęsgailoms). XVI a. Mscibavos valdą sudarė pilis, miestas ir keli aplinkiniai dvarai. Kęsgailų giminei išmirus, valda atiteko Žygimantui Augustui ir tapo valdovo seniūnija. XVI a. ir XVII a. pirmoje pusėje Mscibava smarkiai išaugo, XVI a. tarpuvaldžių laikotarpiais čia įvyko keli Lietuvos bajorų seimai.

Kęsgailos dar XV a. antroje pusėje Mscibavoje fundavo parapinę katalikų bažnyčią. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikais kelis kartus atstatytos šventovės pastatas iki mūsų dienų neišliko.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Kaimelis, esantis netoli nuo Lietuvos sienos, įsikūręs Neries ir Bistryčios santakoje (Gardino sritis, Astravo rajonas).

Čia 1390 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Jogaila fundavo vieną pirmųjų vienuolynų Lietuvoje — atgailos kanauninkų vienuolyną. XVI a. pradžioje jis likviduotas, o fundacija skirta Vilniaus vyskupui sufraganui aprūpinti.

Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikais Bistryčia buvo seniūnijos centras. 1659 m. jos valda atiteko Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės raštininkui ir referendoriui  Kiprijonui Pauliui Bžostovskiui. Jo palikuonys čia šeimininkavo XVII ir XVIII amžiuje.

1760 m. pastatyta Bistryčios Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia, primenanti Vilniaus katalikų šventoves. XIX a. ji atiduota stačiatikiams, tačiau interjeras išlaikė baroko architektūros bruožus. Išliko dvitarpsnis XVIII a. didysis altorius.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Lietuvių bendruomenė Norvude, Adelaidės priemiestyje, įsigijo bažnyčią. Lietuvių bendruomenės prezidentas Vaclovas Raginis ir latvių kilmės lietuvių architektas Karolis Reisonas pradėjo planuoti rekonstrukciją. Šiaurinėje menės pusėje buvo prišlieti keturi kambariai, o po kelių metų pridėtas vestibiulis, taip pat virtuvė, biblioteka ir tualetai. 1966 m. pastatas išplėstas, kad jame būtų galima įrengti muziejų ir archyvą. Viskas, kas liko iš pradžioje buvusios bažnyčios - tai stogas. 1960 m. bendruomenė įsigijo šalia esantį namą, ir sklype pastatė krepšinio aikštelę ir pašiūrę.

https://salithohistory.blogspot.com/2008/06/lithuanian-house-lietuvi-namai.html
https://www.aidas.lt/lt/visuomene/article/17954-11-26-vaclovas-raginis-aktyvus-lietuvybes-puoseletojas-lietuvos-karininkas


Adolfo Valeškos vitražas Čikagos Rodfei Zedek sinagogoje

Informacija apie šį objektą rengiama.

https://www.rodfei.org/Valeska_Windows


Kraslavos Šv. Liudviko katalikų bažnyčioje yra nežinomo dailininko nutapytas Augustinos Oginskytės – Pliaterienės portretas.

Augustina Oginskytė (1724-1791) - Juozapo Tado Oginskio ir Anos Koribut-Višnioveckaitės dukra. 1744 m. ji ištekėjo už Konstantino Liudviko Pliaterio (1722-1778 m.).

K. L. Pliateris - nuo 1754 m. buvo Polocko, nuo 1770 m. Trakų kaštelionas, nuo 1758 m. Mstislavlio vaivada, Daugpilio ir Infliantų seniūnas. Pliaterių pradininkas Abiejų Tautų Respublikoje – Gotardas (m. 1668). Būdamas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės artilerijos viršininku, pulkininku 1633–34 m. prie Smolensko dalyvavo kare su Rusijos kariuomene, kuri kapituliavo. 1641 m. iš Abiejų Tautų Respublikos valdovo Vladislovo Vazos gavo privilegiją savo dvarams Livonijoje. Vėliau apsigyveno Lietuvoje. Jo sūnus Jonas Teofilis (m. 1696) buvo pirmasis Pliateris, iš protestantų virtęs kataliku. Tapo Livonijos vaivada. Jo lėšomis Vilniuje prie Sanguškų rūmų 1695 m. pradėta statyti Viešpaties Dangun Žengimo, arba Misionierių, bažnyčia (čia palaidotas jis pats ir kiti Pliateriai). Livonijos vaivada nuo 1735 m. buvo ir Gotardo vaikaitis Jonas Liudvikas (m. 1737), turėjęs dvarą Dusetose. Jo sūnus buvo Konstantinas Liudvikas Pliateris.

https://www.vle.lt/straipsnis/plateriai
https://www.visitkraslava.com/lt/turizmas/lankytinos-vietos/kraslavos-baznycios/kraslavos-kataliku-baznycia

Kilnojamasis kultūros paveldas; Portretai

Augustė (Augustina) Oginskytė – Pliaterienė (1724–1791); Augustė (Augustina) Oginskytė – Pliaterienė (1724–1791)


Trumpaičių kaime, esančiame 3 km į pietryčius nuo Kaukėnų, 1835 m. birželio 7 d. gimė Jonas Smalakys – Mažosios Lietuvos politikos ir kultūros veikėjas.

Keliavo po Europos ir Azijos miestus, lankėsi Jeruzalėje, Italijoje. 1859 Italijoje įstojo į Giuseppės Garibaldi savanorių korpusą, dalyvavo mūšiuose. 1862–1894 ūkininkavo Didžiuosiuose Algaviškiuose, vėliau ūkį pardavė ir apsigyveno Tilžėje.

1898 VI 24 Klaipėdos ir Šilutės apskrityse išrinktas pirmuoju lietuvių atstovu į Reichstagą (buvo iki 1901), kuriame įsirašė kaip lietuvis ir gynė lietuvių teises. Tilžėje vertėsi prekyba. 1895 per Jonines J. Smalakio sodyboje įvyko Mažosios ir Didžiosios Lietuvos visuomenės veikėjų vakaras.

Žemaitaitis Algirdas, https://www.mle.lt/straipsniai/jonas-smalakys
Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990


Kotrynos Jogailaitės kapas Upsalos katedroje

Kotryna Jogailaitė (lenk. Katarzyna Jagiellonka, šved. Katarina Jagellonica), (1526 m. Krokuvoje - 1583 m. Stokholme) - Suomijos kunigaikštienė (1562–69), Švedijos karalienė (1569–83). Jogailaičių dinastijos. Lietuvos didžiojo kunigaikščio ir Lenkijos karaliaus Žygimanto Senojo ir jo žmonos Bonos Sforzos duktė, Jono III žmona, Zigmanto Vazos motina. 1557–62 gyveno Vilniuje (susituokė Vilniaus katedroje). 1563–67 su vyru Jonu III (1562 jis vedė Kotryną prieš brolio, Švedijos karaliaus Eriko XIV, valią ir buvo apkaltintas išdavyste) kalinta Gripsholmo (Švedija) pilyje. 1569 m. tapusi Švedijos karaliene prisidėjo prie Švedijos ir Abiejų Tautų Respublikos santykių Livonijoje reguliavimo, Renesanso kultūros Švedijoje plitimo. Nesėkmingai bandė patraukti į katalikybę vyrą. Katalikiškai išauklėtas jų sūnus Zigmantas Vaza, per Kotryną susijęs su Gediminaičiais ir Jogailaičiais, pradėjo Abiejų Tautų Respublikos valdovų Vazų (valdė 1587–1668) dinastiją.

Kotryna Jogailaitė palaidota Upsalos katedroje.

Spečiūnas Vytautas, https://www.vle.lt/straipsnis/kotryna/


Lietuvos diplomatinės atstovybės pastatas Paryžiuje

Paryžiuje, Pl. du Général Catroux gatvėje, yra senosios Lietuvos diplomatinės atstovybės pastatas, įsigytas 1925 m. Virš įėjimo iki šiol galima pamatyti Gediminaičių stulpų ženklą.

Iškart po pirmosios sovietų okupacijos 1940 m. rusai Paryžiuje pareikalavo atiduoti Lietuvos diplomatinės atstovybės pastatą. Vietos valdžia nutraukė Baltijos šalių diplomatinę veiklą ir privertė diplomatus įsikurti Prancūzijos pietuose. Tik Lietuvos pasiuntinybės patarėjas dr. Stasys A. Bačkis liko Paryžiuje. Ypatingomis jo pastangomis bent iš dalies pavyko išsaugoti pasiuntinybės biblioteką, archyvus, privačius diplomatų daiktus.

Prancūzijos parlamentas 2002 m. ratifikavo tarpvalstybinę dvišalę sutartį dėl kompensacijos už Lietuvos atstovybės pastatą. Lietuva gavo 12,1 mln. litų kompensaciją, už kurią buvo nupirktas erdvus tūkstančio kvadratinių metrų ploto 4 aukštų namas diplomatinei atstovybei Paryžiuje.

Linas Maknavičius, „Prancūzijos lietuvių bendruomenė: istorija ir dabartis", Versus aureus, Vilnius, 2009
Lrt.lt informacija


Tadas Andrius Bonaventūra Kosciuška (1746 - 1817) - Lenkijos ir Lietuvos politikos ir karo veikėjas, vyriausiasis 1794 m. sukilimo vadas. T. Kosciuška save laikė lietuviu, laiškuose (1790 m.) pabrėždavo esąs Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pilietis.

T. Kosciuška dalyvavo 1775–83 m. Jungtinių Amerikos Valstijų nepriklausomybės kare, vadovavo įvairių objektų įtvirtinimui. JAV yra nemažai vietų, pavadintų jo vardu. Viena jų - Kosciusco miestas Misisipės valstijoje.

https://www.vle.lt/straipsnis/tadas-andrius-bonaventura-kosciuska/

https://www.kosciusko.ms/


Tadas Andrius Bonaventūra Kosciuška (1746 - 1817) - Lenkijos ir Lietuvos politikos ir karo veikėjas, vyriausiasis 1794 m. sukilimo vadas. T. Kosciuška save laikė lietuviu, laiškuose (1790 m.) pabrėždavo esąs Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pilietis.

T. Kosciuška dalyvavo 1775–83 m. Jungtinių Amerikos Valstijų nepriklausomybės kare, vadovavo įvairių objektų įtvirtinimui. JAV yra nemažai atminimo ženklų T. Kosciuškai. Vienas jų - paminklas Sent Pitersbergo mieste, Viljamso parke, Floridos valstijoje.

https://www.vle.lt/straipsnis/tadas-andrius-bonaventura-kosciuska/


Šv. Kazimiero relikvijorius Medičių koplyčioje

XVII amžiuje šv. Kazimierui meldėsi ir viena įtakingiausių Florencijos šeimų – Medičiai. Beje, pamaldumas šv. Kazimierui Florencijoje, prasidėjęs XVII a., buvo gyvas iki Antrojo pasaulinio karo. Šv. Lauryno bazilikos Medičių koplyčioje, kur eksponuojamas šios šeimos lobynas, yra saugomas unikalus auksakalystės meno kūrinys – Šv. Kazimiero relikvijorius, pagamintas iš raižyto, kalstyto, graviruoto, lydyto ir auksuoto sidabro.

Sidabrinėmis lelijų šakomis ir kaspinais apipinta Šv. Kazimiero relikvijos kapsulė iškelta ant angelų figūromis remiamo pjedestalo ir vainikuota kunigaikščio mitra su įrašu: „S.CASIMIRUS MAGNUS DUX LITUANIAE; MALO MORI QUAM FOEDARI“ (Šv. Kazimieras, Lietuvos didysis kunigaikštis; geriau mirsiu, negu būsiu paniekintas). Žymus Florencijos rūmų skulptorius ir auksakalys Massimiliano Soldani Benzi sukūrė šį relikvijorių 1687–1688 metais Toskanos valdovo kunigaikščio Cosimo III Mediči užsakymu.

Bojažinskytė Raimonda, https://www.itlietuviai.it/sv-kazimiero-kultas-italijoje-lietuvos-sventajam-meldesi-ir-mediciai-ir-nuo-nevaldomu-jausmu-noreje-apsisaugoti-pietieciai


Nuo 1778 m. Svisločių valdęs Vincentas Tiškevičius 1804 m. savo lėšomis įsteigė Gardino gubernijos gimnaziją, kurioje 1825 m. dėstė Jonas Čečiotas, veikė filaretų, filomatų draugijos. Klasicizmo stiliaus pastatas statytas 1821–1828 m. Pastatą projektavo architektas Jonas Šantyras, baigęs architektūrą Vilniaus universitete ir projektavęs pastatus Joniškėlyje.

Tarp gimnazijos mokinių yra Konstantinas Kalinauskas, Juozapas Kovalevskis, Stanislovas Batys Gorskis, Napoleonas Orda, Romualdas Traugutas bei Juozapas Ignotas Kraševskis. Po 1834 m. neteko gubernijos gimnazijos statuso, 1845 m. tapo bajorų mokykla, 1860–65 m. progimnazija. 1876–1921 m. veikė mokytojų seminarija.

https://www.vle.lt/straipsnis/svislocius-2/

Vincentas Tiškevičius (1757–1816); Juozapas Ignotas Kraševskis (1812–1887); Stanislovas Batys Gorskis (1802–1864); Napoleonas Orda (1807–1883); Konstantinas Kalinauskas (1838–1864)


Anapilio sodybos susikūrimo ištakos siekia 1920 m., kai lietuvų katalikų imigrantų būrys Toronte įsteigė Šv. Jono Krikštytojo draugiją ir vėliau nusprendė steigti savo parapiją.  1928 m. buvo nupirkta presbiterininkų šventovė ir, pagal draugijos vardą, buvo pašventinta Šv. Jono Krikštytojo vardu.  Tokiu būdu maždaug apie 500 asmenų turinti lietuvių bendruomenė įsigijo pastovią vietą savo veiklai.

Po Antrojo pasaulinio karo, kai Kanadą pasiekė nuo sovietinės Lietuvos okupacijos pabėgusiųjų antplūdis, tūkstančiai lietuvių suvažiavo į Torontą ir turimieji parapijos pastatai tapo per ankšti net ir įsisteigus antrajai katalikų parapijai bei lietuvių evangelikų parapijai Toronte.  Tik neseniai pats į Kanadą atvykęs, jaunas ir energingas klebonas kun. Petras Ažubalis ėmėsi atnaujinti ir padidinti esamuosius parapijos pastatus.  Šalia klebonijos, kurios rūsyje darbavosi “Tėviškės žiburių” laikraščio redakcijos bei administracijos žmonės ir spaustuvininkai su linotipais, jis pastatė šiam laikraščiui naują pastatą.  Jis taipgi įsteigė lietuvių centrą paežerėje vasarotojams prie Wasaga Beach miestelio, kur daugelis lietuvių įsigijo žemės ir pasistatė savo vasarnamius.

Laikui bėgant, turimieji pastatai Toronte ir vėl tapo per ankšti, o automobiliams statyti apie šventovę vietos nebuvo.  Dauguma lietuvių kėlėsi į Toronto vakarus ir atvažinėdavo į pamaldas iš toliau.  Port Credit miestelyje (dabar Mississauga miesto dalyje) 1959 m. kun. Ažubalis nupirko dalį obelyno ir 1960 m. įsteigė Šv. Jono lietuvių kapines su būsima koplyčia.  1970 m. buvo įsigyta daugiau žemės šalia įsteigtųjų kapinių ir kilo mintis ten steigti lietuvišką centrą.  Naujoje vietoje pirmieji pastatai buvo pastatyti 1972 m. pagal archit. Vaclovo Liačo projektą ir vietovė pavadinta “Anapiliu”, nes jungia gyvųjų ir anapus iškeliavusių lietuvių būstą.  Ten 1974 m. iš Šv. Jono Krikštytojo šventovės pastatų persikėlė ir visa parapija su laikraščio įstaigomis.  Buvo gautas iš Toronto arkivyskupijos leidimas naujai statomą šventovę pavadinti “Lietuvos kankinių” vardu.  Ji buvo tuo vardu konsekruota 1978 m. ir yra pirmoji tokį vardą turinti šventovė visame pasaulyje.

http://www.anapilis.ca


Lietuvos metrika ir kiti dokumentai senųjų aktų archyve Maskvoje

Rusijos valstybiniame senųjų aktų archyve saugoma daugiau kaip 5000 svarbių dokumentų (originalų, jų kopijų, išrašų), susijusių su Lietuvos istorija. Tai Lietuvos metrika, Rusijos santykių su Abiejų Tautų Respublikos dokumentai (1431–1770; Andrusovo paliaubų, Deulino paliaubų, 1686 Amžinosios taikos ir kitos sutartys, karalaičio Vladislovo Zigmantaičio išrinkimo Rusijos caru dokumentai, 1572–1719 Abiejų Tautų Respublikos valdovų, didikų susirašinėjimas su Rusijos carais ir bojarinais, Lietuvos ir Lenkijos pasiuntinybių Rusijoje, Rusijos pasiuntinybių Lietuvoje ir Lenkijoje dokumentai), Lietuvos ir Lenkijos dokumentai (įvairios sutartys, tarp jų – 1431 Jogailos ir Švitrigailos paliaubų sutartis ir 1561 Livonijos pasidavimo Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei sutartis, 1632–1717 Seimo konstitucijos ir žurnalai, 16–17 amžiaus Abiejų Tautų Respublikos valdovų manifestai, universalai, privilegijos, laiškai, Šiaurės karo laikotarpio ir Stanislovo Leščinskio dokumentai, to laikotarpio publicistika, Ketverių metų seimo veiklos ir 1794 sukilimo dokumentai), Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės reikalų prikazo (1650–1667; dokumentai apie perėjusius į Rusijos pusę ir pabėgusius į Lietuvą bajorus, caro įsakai, Smolensko žemės dokumentai), Lietuvos kalinių reikalų prikazo, Lietuvos metrikos leidybos grupės, jėzuitų ordino nekilnojamojo turto ir kitų su Lietuva susijusių fondų dokumentai.

Lietuvos Metrika - Lietuvos didžiojo kunigaikščio kanceliarijos archyvo dokumentai (14 a. vidurys–18 a. pabaiga). Dauguma dokumentų – gaunamų ir išduodamų (siunčiamų) raštų aktavimo įrašų knygos. Seniausi įrašai – iš 1367, vėliausi – iš 18 a. pabaigos. Įrašus Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės (LDK) kanceliarine slavų (senųjų baltarusių, arba gudų), lotynų, lenkų kalbomis darė rašovai (dijokai), tikrino ir vizavo jų viršininkai raštininkai.

Lietuvos Metrika buvo suskirstyta į 12 skyrių, juose yra sričių ir miestų privilegijos, mokesčių ir prievolių, kariuomenės sąrašai, didžiųjų kunigaikščių dovanojimai, pareigybių paskyrimai, LDK sienų ir jos administracinių teritorinių vienetų ribų aprašymai, teismų knygos, Seimo ir konfederacijų nutarimai, instrukcijos, pasiuntinybių medžiaga, pilių, seniūnijų, dvarų, valsčių, apskričių, ekonomijų inventoriai ir kt. Be šių įrašų, yra šiek tiek dokumentų originalų, keliolika genealoginių lentelių, žemėlapių ir planų.

Iki 16 a. pradžios archyvas buvo laikomas Trakų pilyje iždininko, vėliau Vilniaus Žemutinėje pilyje kanclerio žinioje. 1607 Seimo nutarimu perrašytos knygos, reikalingos kasdieniam vartojimui, buvo sutikrintos ir po 1636 perkeltos į atskirą namą Vilniuje. 1795 Lietuvą prijungus prie Rusijos Lietuvos Metrika buvo išvežta į Sankt Peterburgą ir laikoma Senato rūmuose. Sankt Peterburge Metrikos knygos galutinai buvo inventorizuotos 1836–37 Teisingumo ministerijos specialiosios komisijos (joje dirbo ir istorikas S. Daukantas). 1887 Lietuvos Metrika buvo pervežta į Maskvą, iki 1925 buvo Teisingumo ministerijos archyve, vėliau laikyta SSRS, nuo 1991 laikoma Rusijos Centriniame valstybiniame senųjų aktų archyve (išliko 622 knygos). 1983 duomenimis, iš viso išliko 665 knygos. Jų mikrofilmai saugomi Lietuvos valstybės istorijos archyve.

Smilgevičius Vytautas, https://www.vle.lt/straipsnis/rusijos-valstybinis-senuju-aktu-archyvas
Baliulis Algirdas, Gudavičius Edvardas, https://www.vle.lt/straipsnis/lietuvos-metrika

Kilnojamasis kultūros paveldas; Dokumentai

LDK (iki 1569 m.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.)


Visų Šventųjų bažnyčią Čikagos Roseland rajone 1958 m. suprojektavo architektas Stasys Kudokas.
Stasys Kudokas (1898 - 1988) - lietuvių architektas. 1924 baigė Kauno meno mokyklą, 1930 – Karališkąją aukštąją architektūros mokyklą Romoje, Milane išlaikė architekto tarptautinius egzaminus. 1930–44 Kauno miesto savivaldybės architektas. 1944 S. Kudokas pasitraukė į Vokietiją, nuo 1949 gyveno Jungtinėse Amerikos Valstijose.

Jo projektuoti pastatai monumentalūs, būdinga modernizuotos klasikinės formos interpretavimas, vėlesniems – tautinės raiškos paieškos.

Kančienė Jolita, https://www.vle.lt/straipsnis/stasys-kudokas/


1697 m. Zasvyriuje funduotas senosios regulos karmelitų vienuolynas. Dabartinė Švč. Trejybės bažnyčia sumūryta 1713–1714 m. medinės bažnyčios vietoje. Ją pastatydino Zasvyrio valdos savininkai Jadvyga ir Kristupas Zenavičiai.

Bažnyčia dvibokštė. Ji turi gynybinio bokštelio-barbakano pavidalo prieangį, panašų į Mikailiškių bažnyčios. Nedideli langai masyviose prieangio sienose galėjo būti naudojami kaip šaudymo angos. Galbūt tokius gana retai XVIII a. architektūroje pasitaikančius archajiškus gynybinius elementus paskatino tik ką pasibaigusio Šiaurės karo patirtis.

XVIII a. viduryje Zasvyrio vienuolynas buvo vienas didžiausių senosios regulos karmelitų vienuolynų visoje Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje. 1832 m. jis uždarytas, o 1865 m. bažnyčia paversta cerkve, 1919 m. atiduota katalikams, po Antrojo pasaulinio karo uždaryta ir apleista, XX a. pabaigoje grąžinta tikintiesiems. Šiuo metu apleista, neveikianti. Šalia glaudžiasi karmelitų vienuolyno liekanos.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Kengyro sukilimas - 1954 05 16–06 26 vykę politinių kalinių pasipriešinimo Kengyro lagerio administracijai veiksmai. Kengyro lageryje buvo apie 5500 politinių kalinių, iš jų apie 3000 ukrainiečių ir apie 700 lietuvių. Sukilimas prasidėjo dėl nuolatinio kalinių žeminimo, smurto ir šaudymų. Sukilę kaliniai iš lagerio teritorijos išvarė prižiūrėtojus, sudarė už tvarką atsakingas grupes, lagerio apsaugos būrius, administraciją. Įvedė griežtą drausmę, budėjo pamainomis. Buvo pasidarę radijo siųstuvą, ginklų, gamino elektros energiją. Veikė tautiniai kalinių komitetai.  Tarp sukilimo tarybos narių buvo lietuvis teisininkas Juozas Kondrotas. Lietuvis Pranas Paulauskas leido rankraštinį laikraštį Vytis. Protestuota dėl prižiūrėtojų žiaurumo, parengti ekonominio ir politinio pobūdžio reikalavimai, tarp jų: sušvelninti režimą, pagerinti gyvenimo sąlygas, peržiūrėti bylas, paleisti nepilnamečius. Tautiniu pagrindu įkurtas Lietuvių pogrindžio komitetas. Visi šio komiteto nariai dalyvavo sukilime ir vykdė konspiracinio centro pavestas užduotis: ėjo sargybą, vykdė žvalgybines funkcijas, dalijo maistą, rūpinosi bendra tvarka lagerio teritorijoje.
1954 06 26 iš Karagandos atvykusi NKVD kariuomenė sukilimą nuslopino tankais. Manoma, kad žuvo apie 40 kalinių (sukilimo dalyvio Prano Sabonaičio nuomone, apie 200; A. Solženicyno duomenimis, žuvo ir sužeista daugiau kaip 700 žmonių). Žuvo ir šeši lietuviai: Stasys Daraškevičius, Balys Leipus, Vytautas Markevičius, Kazys Rindeika, Povilas Seikalis, Kazimieras Šiugždinis.

Kengyro ir kiti kalinių sukilimai spartino stalininės GULAG sistemos griūtį: 1954 07 10 paskelbta, kad naikinama ypatingųjų lagerių sistema (sušvelnintos kalinimo sąlygos), pradėta masiškai peržiūrėti politinių kalinių bylas, didžioji dalis politinių kalinių paleista iš lagerių, kitiems sutrumpintas bausmės laikas.

2019 m. Kazachijoje, netoli Kengyro esančioje Žezkazgano (kaz. Жезқазғaн/Zhezqazghan) gyvenvietėje, minint 65‑ąsias Kengyro sukilimo metines, atidengtas memorialinis paminklas. Monumentą Kengyro sukilėliams lietuviams sudaro keletas elementų, kurių dalis – autentiškos išlikusių vartų, vedusių į lagerio teritoriją, kolonos. Viena jų nuvirtusi, o jos vietą užėmęs Vyčio kryžius, simbolizuojantis nepalaužiamą lietuvių valią priešinantis represijoms. Monumento projekto autorius – Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centro darbuotojas, architektas Algis Vyšniūnas.

Zlatkus Bronius, https://www.vle.lt/straipsnis/kengyro-sukilimas/
https://www.lrt.lt/naujienos/kultura/12/1100367/kazachstane-iamzinti-kengyro-sukileliai-lietuviai
https://www.lrt.lt/naujienos/nuomones/3/2210939/algis-vysniunas-kengyras-lietuvos-istorines-atminties-politikos-indikatorius


Seinų ir Berznyko kapinėse palaidoti Lietuvos kariai žuvo 1919-1920 m. lietuvių ir lenkų karino konflikto dėl Seinų krašto metu. 1990 m. atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, buvo atlikti istoriniai tyrimai, nustatytos žuvusių karių pavardės, 2005 m. atnaujinti Seinuose bei Berznyke palaidotų karių antkapiai.

Berznyko parapijos kapinėse buvo palaidota apie 10 lietuvių karių. 1920 m. rugsėjo 22 d. kautynėse ties Berznyku žuvo ir šiose kapinėse palaidoti lietuvių kariai: Tadas Geležinis iš Švėkšnos, Kazys Liutinskas iš Vilkijos, Silvestras Petkevičius iš Klovainių, Abraomas Zibermanas ir Petras Saldukas (leitenantas) iš Kalvarijos.

http://ltnamai.sejny.pl/lankytinos-vietos
https://consulate-sejny.mfa.lt/sejny/lt/naujienos/seinuose-ir-berznyke-pagerbtas-lietuvos-kariu-ir-savanoriu-atminimas
https://www.vle.lt/straipsnis/seinu-augustavo-operacija/


Nedideliame Niujorko aglomeracijos mieste lietuviai pradėjo kurtis XIX a. pabaigoje[1]. 1912 m. bendruomenė pasistatė kuklią medinę bažnyčią, kuri, ilgainiui, tapo per ankšta, todėl 1962-aisiais duris atvėrė naujieji maldos namai. Bažnyčios statybas inicijavo kunigas Jonas Kintra, o projektą parengė „Amerikoje gimęs lietuvis Nekrošius dirbąs su architekto S. A. Seiler žinoma firma“[2].  Tai dar vienas, nors ir mažiau žinomas, architektas, kurio pavardė gali būti siejama su lietuviškuoju architektūriniu palikimu JAV. Tiesa, keletą projektų bažnyčiai buvo parengęs ir Jonas Mulokas. Architekto archyve yra išlikusios įvairios šios pastato projektinės variacijos. Pasirinktasis projektas buvo gerokai kuklesnis, o lietuvišką charakterį išduota tik viena kita dekoro detalė. Pagrindiniu naujosios bažnyčios lietuviškumo akcentu turėjo būti „gražus lietuviškas kryžius, kuris kiekvienam primins Lietuvos pakelių ir sodybų kryžius“[3]. Naująją bažnyčią buvo nuspręsta statyti greta senosios, o ankstesnės vietoje įrengti salę. Senoji bažnyčia neišliko, o naujoji, nors ir nebepriklauso lietuviams, vis dar liudija čia buvusią nedidelę lietuvių parapiją, veikusią nuo 1892 m., apsigyvenus pirmajam lietuviui[4].

Vaidas Petrulis

[1] Linas Saldukas. Paterson. Visuotinė lietuvių enciklopedija, prieiga per internetą: https://www.vle.lt/straipsnis/paterson/.

[2] Mūsų kolonijose. Draugas, 1960 m. birželio 7 d., p. 5.

[3] Ibid.
[4] Ibid.


Raudonajame dvare (Czerwony Dwór) Pustelnike 1910−1911 m. gydėsi M. K. Čiurlionis. Jo gyvybė šiame pastate užgeso 1911 m. balandžio 10 (sen. st. kovo 28) d., einant 36-uosius gyvenimo metus.

Psichiškai sergančiųjų ligoninė Raudonajame dvare buvo įkurta po 1902 m., kada žemės ūkio sklypą su pastatais kaip šeimos nuosavybę įsigijo psichiatrijos srityje patirties turintis gydytojas W. Olechnowiczius. Ligoninė buvo nedidelė. Šiuo metu pastatas, priklausantis  Marijos šeimos seserų pranciškonių ordinui, yra konservuotas, dėl konstrukcijų nestabilumo į jį užeiti draudžiama.

Lenkijos lietuvių draugijos iniciatyva sukurta ir 1972 m. ant pastato fasado atidengta memorialinė lenta.

Nida Gaidauskienė
Plačiau publ.: Lituanistika | Menininko atminimo vietos karo destrukcijos perkeistame mieste / Nida Gaidauskienė

Mikalojus Konstantinas Čiurlionis (1875–1911)


Susijusios asmenybės: Mikalojus Radvila Juodasis, Albrechtas Stanislovas Radvila, Mykolas Kazimieras Radvila Žuvelė, Jonušas Radvila

Susiję laikotarpiai: 16 a., 17 a., 18 a.

Reikšmė Lietuvai: Viena svarbiausių LDK didikų Radvilų rezidencinių pilių.

Olykos Radvilų pilis (1564, 1640, 1760) – fortifikacinės, rezidencinės architektūros paminklas. Pirmąją pilį Olykoje 1564 m. pastatė Mikalojus Radvila Juodasis. 1640 m. pilį išplėtė ir sustiprino didysis Lietuvos kancleris Albrechtas Stanislovas Radvila. Gynybines funkcijas pilis, kaip ir dauguma Volinės pilių, prarado XVIII a. 1750-1763 m. Mykolas Kazimieras Radvila Žuvelė pilį perstatė – pilies vietoje atsirado barokinė rezidencija, kurią suprojektavo vokiečių kilmės architektas Johanas Georgas Knakfusas. Per I pasaulinį karą pilis buvo visiškai sugriauta, tačiau Jonušo Radvilos pastangomis vėl buvo atstatyta. 1939 m. nusiaubta bolševikų. Nuo Antrojo pasaulinio karo pastate veikia psichiatrijos ligoninė.

Olykos pilis buvo vieną pirmųjų kvadratinių bastioninių pilių Ukrainoje ir vienintelė Voluinėje, išlikusi su gynybiniais bastionais ir fosomis (gynybiniais grioviais). Šiandien galime pamatyti XVIII a. perstatytos pilies pastatus – uždaras kiemas užstatytas mūriniais 2-3 aukštų korpusais. Šiaurės – rytų pusėje yra pagrindinis 3 aukštų rezidentinių rūmų korpusas. 1976 m. pastatas buvo dalinai restauruotas.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Susijusios asmenybės: Vaišelga, Gediminas, Liubartas, Švitrigaila, Žygimantas Augustas

Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a., 16 a.

Reikšmė Lietuvai: LDK priklausęs miestas, išlikę su Lietuvos istorija susiję statiniai.
Volodymyras (Володимир, Volodymyr), iki 2021 m. Voluinės Vladimiras, yra viena seniausių Voluinės vietovių, minima jau IX a. Volodymyras XI a. išaugo į turtingą prekybos miestą su stipria pilimi.
1320 m. miestą valdė Gediminas, po jo mirties Volodymyrą valdė jo sūnus Liubartas, kuris vedė Voluinės kunigaikščio Jurgio seserį. XIV a. viduryje dėl šio miesto vyko aršios kovos tarp lietuvių ir lenkų. 1370 m., miestas vėl atiteko Lietuvai. 1431 m. Volodymyrui suteiktos savivaldos teisės, kurias patvirtino Kazimieras Jogailaitis ir vėliau Žygimantas Senasis. Po Vytauto Didžiojo mirties, atsinaujinus Lenkijos ir Lietuvos ginčams dėl Podolės ir Voluinės žemių, miestą valdė Švitrigaila. Mirdamas savo testamentu 1452 m. paliko jį Lietuvai. 1500 m. miestą sudegino totoriai, po to jis sunkiai atsistatė. Volodymyras buvo svarbus religinis centras - nuo XIII a. tapo stačiatikių vyskupijos centru, nuo XIV a. ir katalikų.

Liublino seime 1569 m. Žygimanto Augusto nutarimu miestas kartu su kitomis Voluinės žemėmis buvo prijungtas prie Lenkijos Karalystės ir tapo Voluinės centru. 1593 –1652 m. buvo seimelių rinkimosi vieta.

Volodymyro pilies likučiai – archeologijos, fortifikacinės architektūros paminklas, susijęs su Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikotarpiu. Pirmus įtvirtinimus šioje vietoje X a. pastatė kunigaikštis Volodymyras. XIV a. II p. buvo lenkų nepilnai pastatyta mūrinė tvirtovė. 1370 m. mirus Lenkijos karaliui Kazimierui, Liubartas pasinaudojo tuo ir užėmė nebaigtą statyti tvirtovę. Pilis lietuvių buvo nugriauta. XVI a. buvo pastatyti nauji įtvirtinimai. XVII-XVIII a. tvirtovė neteko karinės reikšmės ir buvo apleista. Iki dabar išliko netaisyklingo keturkampio plano žemės pylimų likučiai. Pylimų aukštis 9-10 m., jie apima 3,12 ha plotą.

Volodymyre yra LDK laikus menanti Šv. Bazilijaus cerkvė (XIII a. pabaiga) ir Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų (Uspenijės) soboras (XII a.). Anot tradicijos greta šios šventovės palaidotas Mindaugo sūnus stačiatikis Vaišelga.

Taip pat mieste yra barokinė jėzuitų bažnyčia (XVIII a. II pusė), kuri dabar priklauso stačiatikiams.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Liškevičienė, Jolita, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Aušros Vartų Mergelės Marijos bažnyčia Hamiltone

Hamiltonas – vienas iš seniausiai lietuvių apgyvendintų miestų Kanadoje. Seniausių išeivių tvirtinimu, lietuviai čia įsikūrė 1895 – 1900 m.: „tai buvo daugiausiai mūsų kaimo jauni vyrai, nenorėję patekti į rusų kariuomenę ir pabėgę laimės ieškoti svetur.“[1] Vis tik, svarbiu lietuvybės centru Hamiltonas tapo su naująją pokario emigrantų banga.

1955 m. mieste jau gyveno apie 1300 lietuvių, kurie sudarė trečiąją pagal dydį bendruomenę po Toronto ir Monrealio. Augant lietuvių skaičiui, susirūpinta ir savos bažnyčios reikalingumu. Pirmosios katalikų pamaldos laikytos 1948 m. gegužės 13 d., tam tikslui įsigytoje bažnyčioje. Iš Švedijos į Hamiltoną atvykusio kunigo dr. Juozapo Tadarausko pastangomis, pagal inžinieriaus Alfredo Kulpos-Kulpavičiaus projektą[2],1953 m. bažnyčia buvo pertvarkyta ir išplėsta. Kultūrinei veiklai vystyti po bažnyčia buvo įrengta, lietuviškais motyvais dekoruota salė. Altorių puošė Aušros Vartų Marijos paveikslas. Kiek vėliau, pastatyta nauja, moderni klebonija, o šventoriuje iškilo tradicinės lietuviškos drožybos kryžius, dedikuotas Lietuvos kankiniams pagerbti. 1965 m. duris atvėrė dar vienas modernus pastatas – Lietuvių jaunimo centras su 900 vietų sale. Visi trys, iki šių dienų išlikę, pastatai, anuomet lietuvių spaudoje buvo romantiškai vaizduojami kaip „mažytė Lietuvėlė užimanti didoką žemės plotą Hamiltono pakraštyje“[3].

Vaidas Petrulis

[1] K. Hamiltono lietuviai. Lietuvių dienos, 1955 m. spalis, p. 16–17, p. 16.

[2] Girdvainis, A. Pradėti bažnyčios padidinimo darbai. Nepriklausoma Lietuva, 1952 m. rugpjūčio 6 d., p. 9.

[3] Alšėnas, Pr. Hamiltono lietuvių parapija auga. Lietuvių dienos, 1965 m. rugsėjis, p. 12–13, p. 12.


Paryžiaus Dievo Motinos katedros restauracija

Vilniaus universiteto Architektūros katedros auklėtinis Liucijus Vyganauskis nuo 1845 m. prižiūrėjo Paryžiaus Dievo Motinos katedros restauravimą.

Liucijus Vyganauskis (Lucjan Wyganowski, 1809–1886) buvo iš tų architektų restauratorių, kurių veikla skatino neogotikos įsigalėjimą Europoje ir Lietuvoje. Po 1831 m. sukilimo L. Vyganauskis išvyko į Prancūziją, apsigyveno Amjeno mieste. Susižavėjęs čionykšte katedra, dažnai ją piešdavo, mėgindamas išsiaiškinti konstrukciją ir formas. Dėl prancūzų romantikų susidomėjimo gotika L. Vyganauskio piešiniai atrinkti į parodą, jis pakviestas į Paryžių ir ėmė bendradarbiauti su įžymiu architektu restauratoriumi Žanu Baptistu Lasusu (Jean Baptiste Lassus). Pastarasis L. Vyganauskiui pavedė prižiūrėti gotikos pastatų konservavimo ir restauravimo darbus, tarp jų ir Paryžiaus Dievo Motinos katedros restauravimą.

Kartu su Ž. B. Lasusu projektavo naujus pastatus: vieną pirmųjų neogotikinių bažnyčių Paryžiuje - Saint-Jean-Baptiste de Belleville, kuri buvo pastatyta tarp 1854 m. ir 1859 m., vizitiečių vienuolyno namus Monparnase, reprezentacinius rūmus kunigaikščiui Saltykovui Eliziejaus laukuose. Prancūzijos periferijoje konservavo ir restauravo Nanto (Nantes), Šalono (Chalons), Muleno (Moulin), kitų miestų bažnyčias.

L. Vyganauskis rinko straipsnius apie gotiką, ruošė mokslinį darbą apie šio stiliaus konstrukcijų ir meninių formų ypatybes. Laiškuose į Lietuvą pakiliai rašė apie negęstančią gotikinės architektūros vertę. Sutikęs Paryžiuje tautiečius, L. Vyganauskis žadėjo grįžti į Lietuvą, konservuoti ir restauruoti jos pilis.

Adomonis Tadas, Adomonytė Nijolė, Lietuvos dailės ir architektūros istorija II, Vilnius, Vilniaus dailės akademijos leidykla, 1997


Medilas pirmiausiai kūrėsi ežero saloje, kurioje dar išliko per Šiaurės karą sudegintos mūrinės pilies griuvėsių. Vėliau gyvenvietė persikėlė į ežero krantą. Pats miestelis susideda iš Senojo ir Naujojo Medilo.

Pirmoji katalikų parapinė bažnyčia Naujajame Medile funduota 1457 m. to meto vietos savininko Trakų kašteliono Andriaus Sakaičio – vieno įtakingiausių Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kazimiero Jogailaičio laikų didikų. Ši bažnyčia sudegė per Antrąjį pasaulinį karą 1945 m. Po Sakaičių Medilą valdė Radvilos, Franckevičiai, Raiskiai, Grabovskiai. 1687 m. valda atiteko Koščicų giminei – šių savininkų pastangomis 1762 m. Medilui suteiktos miesto savivaldos teisės.

Antanas Koščicas 1754 m. į Senąjį Medilą pakvietė basuosius karmelitus ir ežerų apsuptyje pastatydino jiems bažnyčią bei nedidelį mūrinį vienuolyną. Iškilo puiki centriško plano šventovė, kurios siluete dominuoja gražus kupolas, šventoriuje stovi varpinė ir dviaukštis vienuolyno mūras, šlaite įrengtos kalvarijos stotys. Fundatoriaus iniciatyva iš Romos buvo atvežtos katakombų kankinio šv. Justino relikvijos, kurios sutraukdavo daug maldininkų. Po 1832 m., kai caro valdžia vienuolyną uždarė, relikvijos perkeltos į Mosaro bažnyčią, kur saugomos iki šiol. Bažnyčios altoriuje yra XVIII a. vidurio krucifiksas, labai panašus į šiandien Vilniaus katedros Tremtinių koplyčioje esantį, o kadaise Vilniaus Antakalnio trinitorių bažnyčiai priklausiusį krucifiksą. Viename šoninių altorių – XVIII a. Marijos Snieginės paveikslas. Medilo bažnyčioje buvo Koščicų giminės portretai, o rūsiuose ilsėjosi jų palaikai.

1840 m. basųjų karmelitų vienuolynas uždarytas, o bažnyčia 1866 m. rekonstruota į cerkvę. 1920 m. ji grąžinta katalikams, 1945 m. sovietų valdžios uždaryta, 1989 m. vėl grąžinta tikintiesiems. Čia veiklą atnaujino basieji karmelitai.

Račiūnaitė, Tojana, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Kituose šaltiniuose - Pabudkalnis. Milžinkapio piliakalnis yra į 1 km į šiaurės rytus nuo Eisulių, tarp Aukštųjų ir Žemųjų Eisulių. Šiose vietose buvo įrengtas Ragainės griovų parkas, dėl įspūdingų reginių vadintas „Lietuvos Šveicarija“. Per karines pratybas 1871 m. ant Milžinkapio piliakalnio (vok. Signalberg), vienoje aukščiausių Mažosios Lietuvos vietų, į šiaurę nuo Priegliaus ir Pisos, buvo pastatytas apžvalgos bokštas, vadinamas Bismarcko vardu. Tokie bokštai statyti aukščiausiose krašto vietose - jie simbolizavo vokiečių pergales ir pretenzijas į šias žemes. Ant Pabudkalnio tebėra išlikusios jo liekanos. „Birutės“ draugija 1912 m. kritikavo bokšto statybas, teigdama, kad paminklas „lietuvių skriaudėjui Bismarkui statomas Lietuvos širdyje“ ir pranašavo, kad „pastatė rankos, rankos ir nugriaus“.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990
https://www.mle.lt/straipsniai/eisuliai-aukstieji
https://www.mle.lt/straipsniai/pabudkalnis-3


Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Aleksandro Chodkevičiaus disertacija Miunchene

Miunchene saugomas Aleksandro Chodkevičiaus 1588 m. disertacijos Disputatio philosophica de communibus naturalium rerum principiis egzempliorius.

Aleksandras Chodkevičius (m.1626) - Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės karo ir valstybės veikėjas, nuo 1605 m. – Trakų vaivada, garsiojo karvedžio Jono Karolio Chodkevičiaus brolis. Aleksandru baigėsi Chodkevičių Bychovo šaka.

A. Chodkevičius studijavo teisę ir filosofiją Ingolštato jėzuitų universitete. 1588 m. apgynė ir paskelbė disertaciją de communibus naturalium rerum principiis.

https://www.vle.lt/straipsnis/chodkeviciai
https://www.digitale-sammlungen.de/en/details/bsb10156487

Kilnojamasis kultūros paveldas; Inkunabulai ir rankraščiai, žemėlapiai ir natos, knygos ir kiti leidiniai


Namas Varnoje, kuriame gyveno Jonas Basanavičius

Minint Lietuvos Valstybės atkūrimo šimtmetį, Lietuvos Respublikos ambasados Rumunijoje ir Bulgarijos Respublikai iniciatyva Varnoje (Bulgarija), ant namo, kuriame kadaise gyveno Lietuvos valstybės veikėjas dr. J. Basanavičius, atidengta paminklinė atminimo lenta. Ji yra ant Krastyu Mirski gatvės 3-iojo namo.

1892–1905 Varnoje gydytoju dirbęs J. Basanavičius (nuo 1894 – Bulgarijos kunigaikščio Ferdinando rūmų gydytojas) dalyvavo miesto politiniame (aktyvus demokratų partijos, Varnos tarybos narys), visuomeniniame, kultūros ir mokslo (įkūrė Medicinos istorijos muziejų, Archeologijos draugiją) gyvenime, rūpinosi miesto sanitarine būkle, parengė Varnos pavertimo kurortu projektą. J. Basanavičiaus vardu pavadinta viena miesto gatvių, atidengta memorialinė lenta, rengiamos mokslinės konferencijos.

https://www.vle.lt/straipsnis/varna-1/
https://ro.mfa.lt/ro/lt/naujienos/varnoje-atidengta-paminkline-atminimo-lenta-dr-jonui-basanaviciui


Tadas Andrius Bonaventūra Kosciuška (1746 - 1817) - Lenkijos ir Lietuvos politikos ir karo veikėjas, vyriausiasis 1794 m. sukilimo vadas. T. Kosciuška save laikė lietuviu, laiškuose (1790 m.) pabrėždavo esąs Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pilietis.

T. Kosciuška dalyvavo 1775–83 m. Jungtinių Amerikos Valstijų nepriklausomybės kare, vadovavo įvairių objektų įtvirtinimui. JAV yra nemažai vietų, pavadintų Kosciuškos garbei. Viena jų - gatvė Nantikoko mieste Pensilvanijos valstijoje.

https://www.vle.lt/straipsnis/tadas-andrius-bonaventura-kosciuska/


Žygimanto Senojo ir Žygimanto Augusto sarkofagai Vavelio katedroje

Žygimantas Senasis (lenk. Zygmunt I Stary) 1467 m. (Kozienicuose) - 1548 m. (Krokuvoje), Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius iš Jogailaičių dinastijos. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kazimiero Jogailaičio ir Elžbietos iš Habsburgų dinastijos sūnus, Bonos Sforzos vyras, Onos Jogailaitės, Žygimanto Augusto, Švedijos karalienės Kotrynos, Jono iš Lietuvos kunigaikščių tėvas. Daugiausia gyveno Jogailaičių dvaruose Lenkijoje ir Vengrijoje. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sostą gavo 1506 m. mirus broliui Aleksandrui.

Svarbiausias Žygimanto Senojo tikslas buvo apie Lenkijos karalystės karūną sutelkti visas Jogailaičių valdas, sukurti Vidurio Europoje centralizuotą, dinastijos paveldimai valdomą monarchiją. Jis patvirtino Pirmąjį Lietuvos Statutą (1529 m.). Didelę politinę įtaką Žygimantui Senajam, ypač jam pasenus, darė antroji žmona Bona Sforza (vedė 1518 m.). Per pergalingą ir Europoje pagarsėjusį Oršos mūšį (1514 m.) buvo sustabdytas Maskvos veržimasis.

Kaip Lenkijos karaliui, Žygimantui Senajam vasalo priesaiką 1525 m. davė tuomet susikūrusios Prūsijos kunigaikštystės kunigaikštis, sesers Sofijos Kazimieraitės sūnus hercogas Albrechtas Brandenburgietis, bet Žygimantas Senasis nepasinaudojo proga pareikalauti iš Prūsijos valdovo Mažosios Lietuvos žemių, o dargi perleido jai dalį Žemaitijos su Katyčiais. Valdant Žygimantui Senajam Lenkijoje ir Lietuvoje plito humanizmo ir Renesanso idėjos, pats jis skatino Renesanso architektūros ir dailės plėtotę. Kovojo su reformacija.

Nuo 1544 LDK faktiškai valdė sūnus Žygimantas Augustas. Iš 4 kitų Žygimanto Senojo ir Bonos Sforzos vaikų Izabelė (1519–59) ištekėjo už Vengrijos karaliaus Jono Zapojajo, Ona Jogailaitė (1523–96) – už Lietuvos didžiojo kunigaikščio Stepono Batoro, Kotryna (1526–83) – už Švedijos karaliaus Jono III.

Žygimantas Augustas, (lenk. Zygmunt II August) 1520 m. (Krokuvoje) - 1572 m. (Knišine) -  Lietuvos didysis kunigaikštis (1548–72 m.) ir Lenkijos karalius (nuo 1548). Žygimanto Senojo ir Bonos Sforzos sūnus. Paskutinis iš Jogailaičių dinastijos. Abiejų valstybių valdovu tapo 1548 m. mirus tėvui. Sprendė sudėtingas vidaus ir užsienio politikos problemas. Siekdamas papildyti LDK iždą įsakė didžiojo kunigaikščio žemėse 1547 m. pradėti Valakų reformą, 1566 m. patvirtino II Lietuvos Statutą, ginantį bajorų interesus ir plečiantį jų teises, todėl Žygimantui Augustui valdant silpnėjo didžiojo kunigaikščio valdžia. Nuo 1547 m. jam įtaką darė galingi kunigaikščiai Radvilos: prieš motinos ir lenkų ponų valią 1547 m. Žygimantas Augustas vedė Barborą Radvilaitę.

Intensyvėjant ir plečiantis Livonijos karui (1558–83 m.) su Rusijos caryste, Žygimantas Augustas ėmė siekti unijos su Lenkija: susitelkusi į luomą ir tampanti vis galingesne jėga LDK bajorija atsisakinėjo ilgai kariauti, mokėti į valstybės iždą mokesčių (iždas sparčiai tuštėjo, neužteko lėšų karo reikmėms), reikėjo Lenkijos paramos. Kai sudarant Liublino uniją (1569 m.) LDK atstovai ėmė priešintis lenkų ponų reikalavimams inkorporuoti ją į Lenkiją, Žygimantas Augustas, šių ponų paveiktas, įsakė prie Lenkijos prijungti LDK priklausiusias Voluinės, Podolės, Braclavo, Kijevo ir Palenkės vaivadijas, tuo pažeisdamas visose privilegijose ir Lietuvos Statute įrašytą Lietuvos didžiojo kunigaikščio priesaiką nemažinti LDK teritorijos. Visgi pačią uniją Žygimantas Augustas patvirtino ne kaip unitarinę valstybę, o kaip lygiateisę abiejų valstybių (Lenkijos ir Lietuvos) federaciją (Abiejų Tautų Respublika).

Žygimantui Augustui valdant Lietuvoje ir Lenkijoje labiau nei kitu laikotarpiu išsiplėtė reformacijos judėjimas. Jam valdant buvo baigti tėvo pradėti statyti Valdovų rūmai Žemutinėje pilyje. Šiuose rūmuose Žygimantas Augustas sukaupė didelę vertingų knygų biblioteką (Žygimanto Augusto biblioteka), paveikslų rinkinių (padovanojo Jėzuitų kolegijai), veikė kapela. Valdant Žygimantui Augustui Vilniuje labai padaugėjo gyventojų, pastatyta renesansinių pastatų, plėtėsi prekyba ir amatai. LDK sostinė Vilnius tapo vienu gražiausių Rytų ir Vidurio Europos, pačiam Žygimantui Augustui – mėgstamiausiu miestu, kuriame jis, atvažiavęs iš Krokuvos, gyvendavo. Žygimantas Augustas rėmė iš Vakarų Europos atvykstančius mokslininkus, rašytojus, menininkus, muzikantus. Mėgo rengti masines puotas, prabangias iškilmes, riterių turnyrus, ypač medžiokles. Mirė bevaikis.

Žygimantas Senasis ir Žygimantas Augustas palaidoti Vavelio katedroje.

Lukšaitė Ingė, Matulevičius Algirdas, https://www.vle.lt/straipsnis/zygimantas-senasis/, https://www.vle.lt/straipsnis/zygimantas-augustas/

Žygimantas Augustas (1520–1572); Žygimantas Senasis (1467–1548)


Šiaurės Amerikos Ateitininkų organizacija – reikšmingas lietuviškas sambūris, veikiantis iki šių dienų. Organizacija įsikūrusi kiek tolėliau nuo Čikagos, Lemonto apylinkėse. Lietuvių jaunimo katalikų sąjunga „Ateitis“ 1979 m. organizacijos būstinei nupirko šv. Vincento Pauliečio vienuolynui priklausiusį pastatą su dideliu, 1943 m. statytu rezidenciniu pastatu[1]. Tiesa, 1980-aisiais moksleivių ateitininkų mėnesiniame žurnale nuogąstauta, kad „būtų tiesiog nusikaltimas, jeigu lietuviai neišlaikytų šitos tvirtovės šalia Lemonto. Kur ir kada vėl pasitaikytų tokia reta proga rasti 27 kambarių rūmus, su 25-iais akrais gražios žemės ir dar tokioje apylinkėje, į kurią daugumas jaunų lietuvių šeimų keliasi gyventi? Kaip būtų galima ką nors panašaus dabar pastatyti, neužmokant dvigubos kainos? O jeigu ir pajėgtume ką nors panašaus pastatyti už 10 metų, tai ar nebūtų jau per vėlu?.”[2] Ateitininkų namuose tebevyksta įvairios lietuviškos veiklos, 1984-1988 m. čia laikytos lietuviškos pamaldos[3]. Sodelyje – ąžuolyne, organizuojamos kultūrinės – bendruomenės šventės.

Vaidas Petrulis

[1] Pagal: Algis Lukas. Lietuvių kultūrinis paveldas Amerikoje. Maryland: Lithuanian American Community, 2009 m., p. 63.

[2] Rima Sidrienė. Nauja tvirtovė Ateitinkų namai. Ateitininkai, nr. 1., 1980 m., p. 40.

[3] Lemont. Visuotinė lietuvių enciklopedija, prieiga per internetą: https://www.vle.lt/straipsnis/lemont/


Tado Kosciuškos vardu pavadinta gatvė Rio de Žaneire

Rio de Žaneire yra gatvė, pavadinta Tadui Kosciuškai atminti - Rua Tadeu Kosciusco.

Tadas Andrius Bonaventūra Kosciuška (1746 - 1817) - Lenkijos ir Lietuvos politikos ir karo veikėjas, vyriausiasis 1794 m. sukilimo vadas. T. Kosciuška save laikė lietuviu, laiškuose (1790 m.) pabrėždavo esąs Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pilietis.

1892 Rio de Žaneire apsigyveno vienas pirmųjų lietuvių K. Guraina. Daugiau jų įsikūrė po 1926. Susibūrė dvi lietuvių kolonijos – pačiame mieste ir Rio de Žaneiro valstijoje. 1928–30 veikė organizacija Vairas, 1934–37 Lietuvių sąjunga Brazilijoje Vilnis, 1936 įsteigti lietuvių kalbos kursai (vadovai S. Bakšys, E. Pažera). 1938 paskirtas Lietuvos garbės konsulas Rio de Žaneire E. Mobergas, 1940 – F. Majeris (nuo 1951 įgaliotasis ministras; 1961 pasiuntinybės veikla sustabdyta). Iki II pasaulinio karo veikė Šv. Kazimiero bendruomenė. 1953 spaustuvę čia įsigijo V. Petronis, veikė kultūros organizacija Dainava (pirmininkas J. Malaiška), 1958 – katalikų jaunimo būrelis Ateitis, Lietuvių katalikių moterų draugija (pirmininkė A. Saurusaitienė). 1957–64 rengti sekmadieniniai radijo pusvalandžiai Lietuvos balsas (vadovas kunigas Z. Ignatavičius). 1958 įkurta Brazilijos lietuvių bendruomenė. 1930 Rio de Žaneire gyveno 24, 1976 – apie 140 lietuvių šeimų.

https://www.vle.lt/straipsnis/tadas-andrius-bonaventura-kosciuska/
https://www.vle.lt/straipsnis/rio-de-zaneiro-lietuviai/


Bostono Amerikos lietuvių tautinės sąjungos būstinė

Pietinio Bostono Lietuvos piliečių sąjunga įkurta dar 1899 m.[1] 1950 m. jos nariai įsigijo namą, kuriame buvo įrengtos dvi koncertų ir renginių salės ir įvairios kitos patalpos. Anot vieno iš sąjungos kūrėjų, tuomečio jos pirmininko Jono Kasmausko, Bostone lietuviai „neturėjo tokios pastogės, kur būtų juntama grynai lietuviška nuotaika, (...) kur būtų galima surinkti ir saugoti lietuviams brangią medžiagą. Norime, kad ši vieta būtų tikras lietuviškumo židinys“[2].

Pastato perstatymo projektą rengė inžinierius Jonas Mikalauskas, konsultavo inžinierius Kazimieras Kriščiukaitis ir architektas Jurgis Okunis. Sąjungos interjerą dekoravo Kauno meno mokyklos absolventas, scenografas Viktoras Andriušis. Pagrindiniu vidaus erdvių akcentu tapo salių puošyba. Lietuvos didžiųjų kunigaikščių paveikslai ir kitai tautiniai elementai, anot dailininko V. Andriušio, kvietė „jaunuomenę po lietuvišku stogu pabūti“[3]. Atnaujinta būstinė duris atvėrė 1952 m. pradžioje[4]. Namai dar kartą pertvarkyti 1958-aisiais, suremontuota viena salė, įrengiant joje nišą Vytauto Didžiojo statulai, ir pirmojo aukšto koridorius[5].

Centro veiklos istorija iliustruoja lietuviškosios veiklos dinamiką. Pirmosios bangos emigrantų gretas papildę „antrabangininkai“, davė impulsą lietuvybės plėtimuisi, ir inicijavo naujų visuomenių objektų statybą ar įsigijimą.

Vaidas Petrulis

[1] Algis Lukas. Lietuvių kultūrinis paveldas Amerikoje. Maryland: Lithuanian American Community, 2009 m., p. 62.

[2] Lietuviški Tautos Namai Bostone. Dirva, 1951 m. spalio 4 d., p. 1.

[3] Ibid.
[4] Tautinės Sąjungos namų atidarymas Bostone. Dirva, 1952 m. vasario 14 d., p. 8.

[5] Senstelėję namai jaunina veidą. Dirva, 1958 m. rugsėjo 4 d., p. 6.