Salaspilio mūšis, (arba Kirchholmo mūšis) - Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Švedijos kariuomenių mūšis. Įvyko 1605 m. rugsėjo 27 d. ties Salaspiliu, į pietryčius nuo Rygos, per 1600–29 m. Abiejų Tautų Respublikos karą su Švedija (Lenkijos ir Lietuvos Valstybės–Švedijos karas). Lietuvos kariuomenei vadovavo Jonas Karolis Chodkevičius.
1587 m. tapdamas Lenkijos karaliumi ir Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu, Zigmantas Vaza buvo pasižadėjęs Švedijos valdomą šiaurinę Estijos dalį (dabartinė Pietų Estija) prijungti prie Lietuvos ir Lenkijos bendrai valdomos Livonijos. Pažadą jis įvykdė 1600 m. Reaguodamas į šį sprendimą, Zigmanto Vazos dėdė, būsimasis Švedijos karalius Karolis IX (1604–1611 m.), 1600 m. įsiveržė į Livoniją ir grėsmingai artėjo prie Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos sienų. Pagrindinė karinė ir finansinė našta teko Lietuvai.
1605 m. rugpjūčio pabaigoje Karolis IX su didžiule 14 000 karių armija atplaukė į Livoniją. Pagrindinis švedų taikinys buvo svarbiausias Livonijos miestas ir uostas – Ryga, nes kam priklausė Ryga, tas valdė ir Livoniją. J. K. Chodkevičius Radviloms priklausančioje Biržų pilyje buvo dislokavęs savo karines pajėgas, iš čia su 3 000 surinktų karių jis patraukė Rygos link padėti apsuptiems miestiečiams. J. K. Chodkevičius pasiryžo visos švedų armijos neprileisti prie Rygos ir užstojo jai kelią ties Salaspiliu (vokiškai tuomet vadinamu Kirchholmu, kurio pavadinimas išliko iki 1917 m.). Jono Karolio Chodkevičiaus kariuomenę sudarė apie 3 500–3 800 karių: 1 300 pėstininkų, 2 500 kavaleristų ir 5 patrankos. Iš Lenkijos pusės dalyvavo tik 200 husarų, visi kiti buvo LDK daliniai. Iš Abiejų Tautų Respublikos valdovo Zigmanto Vazos negavęs paramos J. K. Chodkevičius kariuomenę išlaikė savo lėšomis (paaukojo beveik visus turtus).

Būdamas įsitikinęs savo kariuomenės pranašumu, Karolis IX norėjo siųsti prieš Lietuvos didįjį etmoną tik dalį savo kariuomenės, tačiau J. K. Chodkevičių pažįstantys jo karo generolai prikalbėjo nerizikuoti ir pulti su visomis jėgomis. Karolis IX, paklausęs jų patarimų, iš tiesų priėmė klaidingą sprendimą — nutraukė Rygos apgultį ir nutarė suduoti triuškinamą smūgį J. K. Chodkevičiui su visa savo 14 000 karių armija (11 000 pėstininkų, 3 000 raitelių bei 11 patrankų). Švedijos kariuomenėje, kuri laikyta stipriausia Europoje, buvo profesionalių samdinių – vokiečių, prancūzų, danų, škotų.

Prieš mūšį su visais kariais Jonas Karolis Chodkevičius išklausė mišių ir juos padrąsinęs ugninga kalba ryžosi laimėti ir išgelbėti Rygą arba žūti su visa savo kariuomene. Karvedys pasirinko strategiją išrikiuoti kariuomenę taip, kad priešui ji atrodytų mažesnė, nei iš tikrųjų. Tam kariuomenę suskirstė į tris flangus (kairįjį sparną, centrą ir dešinįjį sparną) ir užėmė tokią patogią poziciją tarp kalvų, kad švedai prisiartinę nepastebėjo kariuomenės ir, manydami, kad jis pabėgo, jau ruošėsi vytis, kai staiga aptiko stovyklą. Stovykla buvo įtvirtinta kelių juostų vežimų taboru, ją saugojo 400 lengvai ginkluotų kareivių. J. K. Chodkevičius karių rezervo neturėjo. Vietoj rezervo švedams apgauti pamiškėje buvo sustatęs kareivių iškamšas, o už kelių kilometrų buvo nusiųsti ar paslėpti keli būreliai, kurie mūšio metu turėjo pasirodyti, kad švedai juos palaikytų ateinančia parama.

Švedai buvo įvilioti į nepatogias pozicijas miškingose kalvose, jiems netikėtai J. K. Chodkevičius pirmasis puolė su nedideliu raitelių būriu. Patogioje lietuviams kautis pakalnėje jis smogė švedams visomis pajėgomis ir juos sumušė. Per maždaug 4 valandas žuvo apie 9000 Karolio IX rinktinių karių, daug vadų. Paimta 60 vėliavų, 20 patrankų, kitų trofėjų. Pats Karolis IX vos spėjo pasprukti su laivu Baltijos jūra ir kariuomenės likučiais atgal į Švediją. J.K. Chodkevičiaus kariuomenėje žuvo maždaug 100 didžiojo etmono karių, dar maždaug 200 (ar 500) buvo sužeista, taip pat husarai prarado daugumą žirgų. Rugsėjo 28-ąją J. K. Chodkevičius kaip nugalėtojas iškilmingai įžengė į Rygą.

Pergalei pažymėti didelės iškilmės buvo surengtos LDK sostinėje Vilniuje: mieste pastatyti ištaigingi vartai, papuošti Vilniaus universiteto jaunimo užrašais, šlovinančiais nugalėtojus ir etmoną J. K. Chodkevičių. Šiam laimėjimui buvo skirta 1606 m. Laurencijaus Bojerio Vilniuje išleista poema „Karolomachija, arba Karolių mūšis“, kurioje rašoma: „Tegul ilgam išlieka atmintyje narsiausias didvyris Karolis Chodkevičius, kuris, pats pasitikęs pavojų, mus apgynė ir tėvynės garbę ir gerovę labiau, nei gyvybę tausojo.“

Salaspilio mūšis gretinamas su Žalgirio mūšio ir Ulos mūšio pergalėmis, garsas apie jį pasklido visoje Europoje; Lietuvą sveikino Anglijos karalius Jokūbas I, popiežius Paulius V, Persijos šachas Abasas I Didysis. Pergalės atminimui Žemaitijos seniūnas J. K. Chodkevičius Kretingoje 1617 m. pastatydino mūrinę katalikų bažnyčią su vienuolynu.

Matulevičius Algirdas, https://www.vle.lt/straipsnis/salaspilio-musis/
Kirkienė Genutė, https://www.lrt.lt/naujienos/nuomones/3/1367808/genute-kirkiene-1605-m-salaspilio-musis-dvieju-karoliu-musis


Paryžiaus Per Lašezo kapinėse (cimetière du Père-Lachaise) palaidotas lietuvių grafikas Žibuntas Mikšys. Kapas yra Per Lašezo kolumbariume, alėja K, kapas 17019.

Žibuntas Mikšys gimė 1923 12 12 Kaune. Meno pagrindus įgijo pas skulptorių Alfonsą Janulį jėzuitų gimnazijoje Kaune. 1946–49 studijavo Niurnbergo ir Stuttgarto dailės akademijose. Nuo 1962 gyveno Paryžiuje. 1979–88 dėstė lietuvių kalbą ir Lietuvos istoriją (iki 1985) Nacionaliniame Rytų kalbų ir civilizacijų institute Paryžiuje. Kūrė linoraižinius, ofortus ir litografijas. Mirė 2013 11 16 Paryžiuje.

https://www.vle.lt/straipsnis/zibuntas-miksys/

Nepriklausomybės atkūrimas (nuo 1990 m.)


Lyskavos gyvenvietė įsikūrusi prie istorinio Gardiną ir Brestą jungusio kelio. Nuo XV a. pabaigos priklausė įtakingai Kločkų giminei.

Parapinę katalikų bažnyčią Lyskavoje 1527 m. fundavo vėlesnysis Vitebsko vaivada ir Žemaitijos seniūnas Motiejus Kločka. Vilniaus kanauninkas Jonas Bychovecas Lyskavoje įkurdino misionierių vienuolius ir 1763–1785 m. pastatydino mūrinę Švč. Trejybės bažnyčią. Jos interjeras gausiai dekoruotas sienų tapyba. XIX a. viduryje, caro valdžiai vienuolyną uždarius, bažnyčia 1866 m. paversta stačiatikių cerkve. Po Antrojo pasaulinio karo iš jos liko griuvėsiai.

Klajumienė, Dalia, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Vietovės; Architektūra (sakralinė)

Motiejus Vaitiekaitis Kločka (?–1543); Kiškos


Kazimieras Truškauskas (1912-1995 m.) – tarpukario Lietuvos karininkas, 1940 m. prasidėjus sovietinei okupacijai, ištremtas į Sibirą. Po 18 metų tremties ir įkalinimo, sukūrė šeimą su este bei atvyko gyventi į Estiją. K. Truškauskas buvo pirmasis Estijos lietuvių bendruomenės garbės narys. Mirė 1995 m., palaidotas Türi miesto Kõrgessaare kapinėse. 1998 m. čia pastatytas lietuvių skulptoriaus D. Čiapo koplytstulpis.

Užsienio reikalų ministerijos informacija, https://ee.mfa.lt/ee/lt/naujienos/turi-mieste-pagerbtas-lietuvos-karininko-kazimiero-truskausko-atminimas

Tarpukaris (1918-1940 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.); Nepriklausomybės atkūrimas (nuo 1990 m.)


Montevidėjuje, Sero (Cerro) rajone yra Zusmano Gurvičiaus, Lietuvoje gimusio Urugvajaus menininko vardu pavadinta gatvė (rambla José Gurvich).

Zusmanas Gurvičius, gimė 1927 metais Jiezne, žydų šeimoje. Šeima gyveno gana vargingai, todėl dar būdamas vaikas su tėvais emigravo į Urugvajų. Gyveno Montevidėjuje, pakeitė vardą ir pavardę į José Gurvich. Z. Gurvičius studijavo Nacionalinėje vaizduojamosios dailės mokykloje Montevidėjuje bei garsiojo dalininko Joaquíno Torres García studijoje ir netrukus buvo pripažintas kaip perspektyvus dalininkas konstruktyvistas. Urugvajuje prasidėjęs Z. Gurvičiaus kūrybinis kelias vėliau tęsėsi Europoje, Izraelyje ir Jungtinėse Amerikos Valstijose, kur menininkas netikėtai mirė sulaukęs 47 metų amžiaus.

Savo užrašuose dailininkas buvo įrašęs šią Marc Chagall citatą: „Tam tikra substancija, tam tikras aromatas iš to krašto, kuriame gimei, juntamas menininko darbe.“ Dailininko sūnus Martin Gurvich pasakojo, kad kartais Jose Gurvich stebėdavosi taip stipriai jautęs tokius dalykus kaip kvapai, garsai ir tokie subtilūs prisiminimai iš laiko Lietuvoje, nors jam tebuvo šešeri, kai šeima išvyko į Urugvajų. „Gurvich niekada nepiešė Lietuvos tiesiogiai, tačiau kai kuriuose jo piešiniuose atsispindi žydų gyvenimas, šventės ir, turbūt, prisiminimai iš Lietuvos, ar nedidelės nuorodos, užuominos apie Lietuvą – arba iš menkų prisiminimų, arba iš fotografijų. Pavyzdžiui, yra vienas piešinys su jo vaikystės namais – pieštas iš fotografijos. Visa tai labai subtilu – spalvos, kvapai, sniegas. Jis yra nupiešęs kelis paveikslus, kur kraštovaizdis, sakyčiau, yra Lietuvos ir Kibuco Izraelyje mišinys. Tarsi tokia bendra jungtis tarp šių dviejų vietų su visomis jų prasmėmis“.

Po dailininko mirties jo žmona Julia pradėjo supirkinėti Jose paveikslus ir ilgainiui įkūrė fondą, pamažu buvo įkurtas muziejus. 2015 metais muziejus perkeltas į naujas patalpas, esančias pagrindinėje Montevidėjaus senamiesčio gatvėje.

Miežytė Živilė, https://pasauliolietuvis.lt/jose-gurvich-litvaku-kilmes-pasaulio-menininkas/?print=print
https://www.youtube.com/watch?v=Qk82H7IVEh0

Nematerialus kultūros paveldas; Vietovardžiai

Tarpukaris (1918-1940 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.)


Skrantono Šv. Juozapo bažnyčia, klebonija, mokykla ir vienuolynas

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (sakralinė)


XVI–XVII a. Lužkai priklausė Sapiegoms, XVIII a. – Žabų giminei. XIX a. šios žemės tapo Čapskių, vėliau, XX a. (iki 1939 m.) – Platerių-Zybergų valdoms. Savininkai buvo įsikūrę netoli Mniutos upelio, vietovėje, nuo seno vadinamoje Horodzecu. Šioje vietoje iki Pirmojo pasaulinio karo stovėjo didingas rūmų ansamblis. Karo metais sudegė XVIII a. antroje pusėje Tado Žabos statyti klasicistiniai rūmai, šiuo metu jie atstatyti. Be centrinio reprezentacinio pastato, galima apžiūrėti XIX a. ir XX a. pradžioje iškilusius ūkinius statinius, neogotikinę laidojimo koplyčią.

Rūmų ansambliui priklauso ir peizažinis parkas, o prie kelio į rūmus stovi XVIII a. barokinių ir klasicistinių formų pakelės koplytėlė su medine kryžių nešančio Kristaus skulptūra.

Lužkuose taip pat išliko kadaise pijorams priklausiusi 1744–1756 m. statyta Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia, funduota su Pijorų kolegija. Vienuolius miestelyje 1741 m. įkurdino Polocko kaštelionas Valerijonas Žaba (jo garbei miestelis kurį laiką buvo vadinamas Valerijanava). 1832 m., uždarius pijorų vienuolyną, bažnyčia paversta cerkve, sovietmečiu (po Antrojo pasaulinio karo) uždaryta, o 1998 m. grąžinta parapijiečiams.

Klajumienė, Dalia, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Vietovės


Lietuvių karo pabėgėlių kryžius Augsburge

Augsburgo mieste Bavarijoje 1945 m. Antrojo pasaulinio karo pabėgėliai iš Lietuvos pastatė puošnų kryžių, kurio korpuse lietuvių, vokiečių, anglų ir prancūzų kalbomis užrašė: „Augsburgo išeiviai lietuviai, maldaudami Dievo palaimos, gerbdami savo žuvusius ir dėkodami savo geradariams, stato šį lietuvišką kryžių, idant jis bylotų, kad čia karo audrų atblokšti lietuviai ilgėjosi savo tėvynės ir troško jai laisvės.“ Kryžiaus autorius – JAV vėliau išgarsėjęs architektas Jonas Mulokas.

Kryžius turi keturias statulėles: Lietuvos globėjo šv. Kazimiero, Žemaitijos vyskupų Merkelio Giedraičio ir Motiejaus Valančiaus bei Sopulingosios Dievo Motinos. Jų autorius – drožėjas Petras Vėbra. Vienoje iš korpuso pusių yra išraižytas Vilniaus Aušros vartų Dievo Motinos atvaizdas su trumpu lotynišku prierašu. Tai unikalus Lietuvos kryždirbystės ir istorijos paminklas Vokietijoje.
Baigiantis karui, amerikiečių karinė administracija Augsburgo priemiesčiuose Haunštetene ir Hochfelde įkūrė stovyklas pabėgėliams iš Baltijos šalių. Viena iš jų buvo pavadinta „Camp Baltic Hochfeld“. Jose buvo įkurdinta keli tūkstančiai lietuvių. Tarp jų buvo daug išsilavinusių ir kultūros žmonių, todėl Augsburgas tuo metu buvo tapęs vienu iš svarbiausių lietuvių kultūrinio gyvenimo centrų.

Lietuvos Respublikos ambasados Vokietijoje informacija
https://www.urm.lt/de/lt/naujienos/bus-atidengiamas-restauruotas-lietuviu-pabegeliu-kryzius-augsburge

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Paminklai


Oskaro Milašiaus vardu pavadinta aikštė Fontenblo mieste

1975 m. birželio 1 d. Oskaro Milašiaus vardu buvo pavadinta aikštė Fontenblo (Fontainebleau) mieste - Place Milosz. Ją rasite Casimir Périer, Carnot ir Victor Hugo gatvių sankryžoje.

Oskaras Milašius (Oscar Vladislas de Lubicz-Milosz, Oskaras Vladislovas Liubičius-Milašius) - prancūzų kalba rašęs rašytojas ir poetas, Lietuvos diplomatas. Gimė 1877 m. gegužės 28 d. Čerėjoje, Vitebsko srityje, dabartinėje Baltarusijoje. Kilęs iš Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorų. 1919 m. Oskaras Milašius buvo pakviestas dalyvauti svarbioje Paryžiaus taikos konferencijoje, Lietuvos delegacijoje. Aristokratiškų manierų džentelmenas, prancūziškai rašęs eiles, kaip tik tuo metu save identifikavo kaip lietuvį, mokėjo daug kalbų, šiek tiek išmoko lietuviškai ir konferencijose pristatinėjo Lietuvą – „nuostabią, lakią, paslaptingą, šlamančią šalį, (...) Gedimino ir Jogailos žemę“. Turėjo subtilų humoro jausmą, vadino save Don Kichotu, kovojančiu su lenkų slibinais ir pasaulio galiūnais. „Tai buvo perlas, kurį suradome Paryžiuje“, – atsiminimuose rašė signataras Petras Klimas vyresnysis. 1920–25 m. O. Milašius buvo oficialus Lietuvos atstovas Prancūzijoje, 1925–38 m. Lietuvos atstovybės Paryžiuje patarėjas.  Prancūzijos literatūroje rašytojo kūryba užima svarbią vietą, jo talentą vertino ir Oskaras Vaildas. O. Milašius į prancūzų kalbą išvertė įvairios lietuvių tautosakos, ją populiarino. Rašytojas mirė 1939 kovo 2 d., prie Paryžiaus esančiame Fontenblo (Fontainebleau) mieste, kur ir yra palaidotas.

https://www.vle.lt/straipsnis/oskaras-milasius/
https://www.amisdemilosz.com/
Linas Maknavičius, „Prancūzijos lietuvių bendruomenė: istorija ir dabartis", Versus aureus, Vilnius, 2009


2015 m. Kolkatos universitete atidengta atminimo lenta Antanui Poškai. Joje yra užrašas „Didžiam lietuviui Antanui Paškevičiui-Poškai, 1933–1936 m. studijavusiam ir dirbusiam Kalkutos universitete ir 2014 m. pelniusiam šio universiteto garbės daktaro vardą (po mirties)“.

Antanas Paškevičius-Poška gimė 1903 metais Gripkeliuose, Pasvalio valsčiuje. 1929 metais kartu su bendražygiu Matu Šalčiumi leidosi į kelionę motociklu ir 1931 metais pasiekė Indiją. Kalkutoje A.Poška praleido beveik ketverius metus, dirbo Kalkutos universitete bei Indijos muziejaus Antropologijos laboratorijoje.

Dalyvavo antropologinėse, archeologinėse ir etnografinėse ekspedicijose Pietų, Pietryčių ir Vidurinėje Azijoje (Takla Makano dykumoje, Brahmaputros aukštupio apylinkėse, Gisaro Alajaus kalnuose), Andamanų ir Nikobarų salose, rinko somatometrinius duomenis apie šinų kalba kalbančias tautas Himalajų šiaurės vakarinėje dalyje. Keliaudamas tyrinėjo Indijos tautas, jų papročius, literatūrą, lietuvių ir indų kalbų giminystę (lygino su senąja sanskrito kalba), mokėsi vietinių dialektų, išvertė į lietuvių kalbą R. Tagorės kūrinių.

Erikas Laiconas, https://www.vle.lt/straipsnis/antanas-poska/
https://www.urm.lt/in/lt/naujienos/kalkutos-universitete-atidengta-atminimo-lenta-garsiam-keliautojui-antanui-poskai

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Atmintinos vietos


Gdansko Švč. Mergelės katedroje-bazilikoje yra Vilniaus Aušros vartų Madonos paveikslo kopija.

Kilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė


Lietuvių rašytiniuose šaltiniuose minima Ylava arba Ilauja (vok. Preussisch Eylau) yra buvusi notangų gyvenvietė dešiniajame Pasmaros (dab. Maiskaja) upės krante. Pakrantėje yra piliakalnis. Vietovė pirmą kartą paminėta 1317 m. Eilau, vėliau - Eylau vardu. Ilaujos vardu 1357 m. pavadintas ežeras, esantis į pietus nuo miesto. Miesto teises Ylava gavo 1336 m. XIV a. minima čia stovėjusi bažnyčia, kuri 1681 m. buvo perstatyta. 1807 m. vasario 8 d. čia vyko prancūzų ir rusų armijų kautynės.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990


Seinų Švč. Mergelės Marijos bazilika ir vienuolynas

Pirmoji medinė Seinų bažnyčia iškilo 1602 m., tačiau ji stovėjo kitoje vietoje nei dabartinė. Antrąją, renesanso stiliaus bažnyčią 1610 m. pastatė čia įsikūrę dominikonų vienuoliai. Dabartinį pavidalą Seinų bazilika įgavo po bažnyčios perstatymo 1760 m. Tuo metu pakeista bazilikos orientavimo kryptis (ji padidinta), pastatytas barokinis dvibokštis frontonas, atsuktas į rytų pusę. Dabartinė bazilikos architektūra priskiriama vilnietiškojo baroko stiliui.

Bažnyčioje saugomas Rožės Pliaterytės-Strutinskos, mirusios  1793 m., portretas. 1760–1779 m. ji parėmė Seinų Švč. Mergelės Marijos bazilikos perstatymą Vilniaus baroko stiliumi. Taip pat, bažnyčios fasadas yra dekoruotas Pliaterių herbu.

Bazilikos vidaus interjere vyrauja baroko stilius su rokokiniais puošybos elementais. Dauguma bažnyčios altorių, paveikslų ir vidaus interjero detalių sukurti XVIII a., savo stilistika išsiskiria Švč. Jėzaus Širdies koplyčios neoklasicistinių ir Dievo Motinos koplyčios neorenesansinių formų altoriai. Pats seniausias ir vertingiausias bazilikos meno kūrinys – stebuklingoji atidaroma gotikinė Dievo Motinos statula.

Katedroje bazilikoje palaidotas Antanas Baranauskas (1835 m. Anykščiuose - 1902 m. Seinuose). Nuo 1897 m. jis buvo Seinų vyskupu. 1999 m. A. Baranauskui šventoriuje pastatytas paminklas, skulptorius G. Jokūbonis.

1826–1915 m. ir 1918–1919 m. čia veikė Seinų kunigų seminarija. Dalis seminaristų lietuvių (V. Kudirka, M. Krupavičius, A. Milukas, B. J. Pranaitis, J. Vailokaitis) dalyvavo tautinio atgimimo judėjime. Nuo 1888 m. seminarijoje veikė slaptos lietuvių klierikų organizacijos, klierikai platino lietuvišką spaudą. 1903 m. seminarijoje pirmą kartą skaityta vieša paskaita lietuvių kalba, 1904–1905 m. įvestos lietuvių kalbos paskaitos, 1891–1908 m. klierikai leido rankraštinius lietuvių laikraštėlius. 1905–19 m. Seinai buvo vienas žymiausių (po Vilniaus ir Kauno) lietuvių tautinio, kultūrinio ir politinio veikimo centrų.

Garšva Kazimieras, https://www.vle.lt/straipsnis/seinai
Šinkūnaitė Laima, Kossa Dalicja, Seinų Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bazilika: dailės ikonologija, Kaunas, Vytauto Didžiojo universiteto leidykla, 2012
https://www.vle.lt/straipsnis/seinu-kunigu-seminarija

Antanas Baranauskas (1835–1902); Jurgis Tiškevičius (1596–1656); Jonas Garalevičius (1871–1943); Rožė Pliaterytė Strutinska (m. 1793)


Bazilijonių (vėliau – bazilijonų) vienuolyną, kuris veikė iki 1839 m., Volnoje 1632 m. fundavo tuometis valdos šeimininkas, Naugarduko pavieto pastalininkis Kristupas Kamenskis. Pietiniame kaimelio pakraštyje išlikusi Švč. Trejybės cerkvė pastatyta 1768 m. Šventovės statytojai – Domoslavskiai. Ji buvo statyta unitams, nuo XIX a. priklauso stačiatikiams.

Volnos cerkvė – vienas gražiausių Vilniaus baroko architektūros mokyklos pavyzdžių. Interjerą puošia autentiškos XVII a. interjero įrangos dalys: altorius, sakykla, skulptūros. Kadaise šventovę garsinęs Volnos Dievo Motinos atvaizdas neišliko.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


1959 m. kun. Ažubalis nupirko dalį obelyno ir 1960 m. pagal architekto A. Šalkauskio projektą įsteigė Šv. Jono lietuvių kapines su būsima koplyčia. Jas 1960 m. pašventino iš Jungtinių Amerikos Valstijų atvažiavęs prelatas M. Krupavičius. Kapinių koplyčia pastatyta pagal architekto Vaclovo Liačo projektą. Koplyčios stogas yra papuoštas Telesforo Valiaus suprojektuotais ir Juozo Bakio iš metalo išpjaustytais  sparniniais vartais, vaizduojančiais Lietuvos kovas už tikėjimo laisvę, ir prel. Jono Staškevičiaus suprojektuotu kryžiumi.  Po kryžiumi esančioje nišoje yra prel. J. Staškevičiaus skulptūra – Rūpintojėlis.

Nuo koplyčios stogo besileidžiančioje pievelėje įrengtas kryžių kalnelis, kurio įrengimui mintis kilo iš Toronto lietuvių paviljone suruoštos parodos apie Kryžių kalną Lietuvoje.  Netoli koplyčios esančioje aikštėje yra Kanados lietuvių šaulių pastatytas už Lietuvos laisvę žuvusiems paminklas pagal Kaune esančio nežinomojo kareivio kapo pavyzdį.

Iki 2002 m. kapinėse palaidota daugiau kaip 3200 lietuvių.

https://www.vle.lt/straipsnis/mississauga
http://www.anapilis.ca

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Kapai; Architektūra (sakralinė)


Izabelės Jogailaitės kapas Alba Julijoje

Izabelė Jogailaitė (1519—1559) buvo vyriausioji Žygimanto Senojo ir Bonos Sforzos duktė. Pavadinta senelės iš motinos pusės – Milano ir Bario kunigaikštienės Izabelės Aragonietės (1470–1524) garbei. 1539 metais dvidešimtmetė Izabelė ištekinama už Jono Zapolijos, Vengrijos karaliaus, vyresnio daugiau nei 30 metų. Yra žinoma, kad ji nenorėjo tekėti už tiek vyresnio vyro, tačiau privalėjo paklusti tėvų valiai. Tekinant Izabelę svarbi buvo Bonos, 27 metais jaunesnės už vyrą Žygimantą, nuomonė. Į Vengriją Izabelę iškilmingai išlydi karaliaus dvaras ir Krokuvos miestas, vedybos apdainuojamos proginiuose leidiniuose. 1539 m. vasario 23 d. santuokos metu Sėkšvėhervaro (Székesfehérvár) katedroje Izabelė vainikuojama Vengrijos karaliene, o po metų, 1540 liepos 8 d., gimsta sūnus Jonas Žygimantas. Jis gavo tėvo ir senelio iš motinos pusės vardus.

Vos pagimdžiusi sosto įpėdinį jaunoji karalienė lieka našlė – karalius Jonas miršta praėjus dviem savaitėms po sūnaus gimimo. Izabelė lieka viena itin sudėtingoje politinėje situacijoje. Imperatorius Ferdinandas I (beje, vedęs Izabelės pusseserę Oną) nepaisydamas susitarimo su karaliumi Jonu pretenduoja į karaliaus sostą, šalį puola osmanai, 1541 metais, vadovaujami Suleimano Puikiojo, jie užima Budą, o Vengrijos didikai trijų mėnesių Joną Žygimantą vainikuoja Vengrijos karaliumi. Jaunajai karalienei nelieka nieko kita kaip derėtis su galingiausiu priešininku – Suleimanu Puikiuoju. Po derybų jai, kaip sūnaus globėjai, paliekama valdyti Transilvaniją. Čia Izabelę ir jos sūnų remia ir globoja Steponas Batoras, kuris tada net neįtarė, kad ateityje ves Izabelės seserį Oną ir taps Abiejų Tautų Respublikos valdovu.

Sulaukusi vos 40 metų, Izabelė miršta Alba Julijoje 1559 m. rugsėjo 15 d. Po dvylikos metų šalia mamos Albos Julijos Šv. arkangelo Mykolo katedroje palaidojamas ir vos 31-erių jos sūnus Jonas Žygimantas Zapojajis. Su juo miršta ir viltys, kad jis galėtų tapti ATR valdovu, Žygimantui Augustui nepalikus įpėdinio. Vėlyvojo renesanso stiliaus antkapius motinai ir sūnui užsako Steponas Batoras, tačiau nespėta iškalti užrašų.

Mickūnaitė Giedrė, Jogailaičiai. Kas jie?, https://www.15min.lt/media-pasakojimai/izabele-jogailaite-448


Miuncheno rezidencijos lobyne saugomas Radvilų dubuo. Medžiagos - auksas, emalė. Spėjamas autorius Hans Karl. Sukūrimo laikotarpis - apie 1600 m. Dubuo čia pateko iš Pfalco lobyno. Tai, už Pfalco kurfiursto Karolio III Filipo ištekėjusios, Liudvikos Karolinos Radvilaitės palikimas.

Radvilaitė Liudvika Karolina (1667 m. Karaliaučiuje - 1695 m. Bžege, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės evangelikų reformatų veikėja, lietuviškų knygų fundatorė. Paskutinė Biržų-Dubingių šakos kunigaikščių Radvilų palikuonė. Brandenburgo markgrafienė, Neuburgo kunigaikštienė. Boguslavo Radvilos ir Onos Marijos Radvilaitės (1640–67; Jonušo Radvilos dukters) duktė. Tapusi našlaite augo Karaliaučiuje, ja rūpinosi tėvo paskirti 11 globotojų (Mykolas Radvila, Andrius Potockis, Brandenburgo didysis kurfiurstas Frydrichas Vilhelmas ir kiti). Jos dvarams ir kitiems turtams LDK prižiūrėti buvo paskirti ekonomai, valdytojai bei reikalų tvarkytojai. L. K. Radvilaitės tikybiniu auklėjimu rūpinosi Lietuvos evangelikų reformatų sinodo deleguotas kunigas Mikalojus Minvydas.

Buvo viena turtingiausių Abiejų Tautų Respublikos (ATR) nuotakų. 1688 m. ji susižadėjo su ATR karalaičiu Jokūbu Sobieskiu, bet netrukus slapta ištekėjo už Neuburgo kunigaikščio Karolio Filipo. Po vedybų L. K. Radvilaitė gyveno Berlyne ir kitose Neuburgo kunigaikščio rezidencijose.

Visą gyvenimą išlaikė ryšį su LDK Evangelikų Reformatų Bažnyčia, rėmė jos veiklą. Rūpinosi, kad Lietuvos evangelikų reformatų bažnyčiose dirbtų lietuvių kalbą mokantys kunigai. 1687 patvirtino ir atnaujino protėvių fundacijas Lietuvos evangelikų reformatų bažnyčioms Biržų kunigaikštystėje, iš savo dvarų suteikė išlaikymą evangelikų reformatų bažnyčioms ir mokytojams. 1695 m. testamentu užrašė 5000 auksinų Naujajam Testamentui lietuvių kalba išleisti (išspausdintas 1701 m.). 1680 m. jos lėšomis išleistas pirmas LDK katekizmas-elementorius lietuvių kalba – Pradžia pamoksla dėl mažų veykialų (nurodė jį nemokamai platinti). Įsteigė stipendijas 12 jaunuolių iš LDK studijuoti Frankfurto prie Oderio, Berlyno, Karaliaučiaus universitetuose, 4 alumnams – Karaliaučiaus universitete, išsiuntė kelis jaunuolius studijuoti į Oksfordą ir Edinburgą.

Lukšaitė Ingė, https://www.vle.lt/straipsnis/liudvika-karolina-radvilaite
https://www.residenz-muenchen.de/englisch/treasury/index.htm

Kilnojamasis kultūros paveldas; Kilnojamieji daiktai, susiję su svarbiausiais istoriniais įvykiais, visuomenės, kultūros, karo, sporto, religijų istorija, įžymių žmonių gyvenimu

Radvilos; Liudvika Karolina Radvilaitė (1667–1695)


Žirardvilio Šv. Vincento Pauliečio lietuvių bažnyčia


1988 m. įkurta Palaimintojo Jurgio Matulaičio misija Lemonte – vienas iš naujausių lietuvybės židinių JAV. Netoli Čikagos įsikūręs centras reprezentuoja lietuviškosios diasporos gyvenimo pokyčius. Po karo įsikūrę Market parke, Bridžporte ir kitose Čikagos vietose, lietuviai palaipsniui šias vietas apleido ir kėlėsi į naujas. Toldami nuo lietuvių rajonų, istoriniai traukos centrai palaipsniui prarado aktualumą. Lemonto bendruomenės namai yra retas pavyzdys, kada įkurta nauja, aktualias lietuvių gyvenamas teritorijas jungianti vieta. Be bažnyčios, čia įrengtos įvairioms veikloms skirtos salės, veikia šeštadieninė lietuvių mokyklėlė, Montesori mokyklėlė „Žiburėlis“. Taip pat naujame centre veiklas vykdo daug lietuvių organizacijų: Lietuvių dailės muziejus, Lietuvių tautodailės muziejus, Lietuvių skautijos archyvas ir kt. Architekto Valterio Netšo[1] projektuota bažnyčia „vizualiai panaši į Maspetho lietuvių bažnyčią.“[2] Didįjį bažnyčios altorių puošia lietuvių dailininko, 1949-aisiais emigravusio į JAV, Adolfo Valeškos vitražai[3].

Vaidas Petrulis

[1] Algis Lukas. Lietuvių kultūrinis paveldas Amerikoje. Maryland: Lithuanian American Community, 2009 m., p. 75.

[2] Petras Ąžuolas. Kuriamas Pasaulio lietuvių didžiulis centras Lemonte. Darbininkas, 1988 m. gruodžio 12 d., p. 5.

[3] Algis Lukas. Lietuvių kultūrinis paveldas Amerikoje. Maryland: Lithuanian American Community, 2009 m., p. 75.


Pilkupa, Pilkopa, Pilkopiai (kurš. kop. Pilkupe, vok. Pillkoppen, rus. Morskoje), kaimas Kuršių nerijoje, 10 km į pietvakarius nuo Nidos. Apylinkėse gyventa dar akmens amžiaus laikais, aptikta įvairių archeologinių radinių. Minėta 1366 mons Pillecop (Pilies kopos kalnas). Spėjama, kad ant senos kopos galėjo stovėti senųjų prūsų-sembų pilaitė ar šventvietė, kurios vietoje kryžiuočiai 1283 pastatė savo pilaitę Neuhaus. XVI a. kaime gyveno apie 50 žmonių. Nuo XVII a. pradžios kaimą pamažu užpustė smėlis, nuo 1650 iš jo kėlėsi gyventojai, 1712–1713 išsikėlė paskutinis. Dauguma jų persikėlė į dabartinę vietą.

Pilkupą nuo žūties išgelbėjo kopų želdinimas - sustabdžius slenkantį smėlį Pilkupa plėtėsi kaip žvejų gyvenvietė, žinota vasarotojų ir menininkų. Ties Pilkupa kilo Efos (60,8 m aukščio) ir Liepos kalno (Lepas-kalns, 59,6 m aukščio) didelės kopos. Pajūryje buvo žvejų valčių prieplauka. 1939 gyveno 300 žmonių, kasmet atvykdavo 900 poilsiautojų, veikė pradinė mokykla, garlaivių prieplauka, sklandymo mokykla, jaunimo nakvynės namai, girininkija, navigacijos įrenginiai pamaryje. Pilkupa garsėjo kaip vaizdingos gamtos vietovė. Sovietmečiu dauguma sodybų nugyventos, senosios kapinės nusiaubtos.

Martynas Purvinas, https://www.mle.lt/straipsniai/pilkupa


XVIII a. Kraslavą valdžiusi Platerių giminė užsibrėžė jį paversti dideliu ir svarbiu ekonomikos ir kultūros centru. Centrinių rūmų statyba buvo pradėta apytikriai 1765 metais pagal architekto Antonijaus Parako projektą. Iš pradžių pilis buvo baroko stiliaus, tačiau XVIII amžiaus pabaigoje arba XIX amžiaus pradžioje ji perstatyta. Greta rūmų buvo pastatyti ir ūkiniai pastatai: pilies valdytojo ir sodininko namai,  arklidės, ledo rūsiai, oranžerija. Greta rūmų, Dauguvos slėnio nuokalnėse, buvo įrengtas maždaug 22 ha dydžio kraštovaizdžio parkas. Jo dendrologinė sudėtis ir dabar yra nepaprastai įvairi – apie 70 įvairių medžių ir krūmų rūšių. Atnaujinta parko grota su paslaptinga „požemine perėja“ ir pilies sargu – liūtu.

Manoma, kad prie Platerių rūmų projektavimo prisidėjo Antonijaus tėvas Domenikas Paraka.

XX a. 9 dešimtmetyje buvo atrastos sienų freskos, kuriose matosi Romos vaizdai ir Italijos kraštovaizdis.

https://www.visitkraslava.com/index.php/lt/turizmas/lankytinos-vietos/kulturiniai-istoriniai-objektai/grafu-pliateriu-pilies-kompleksas-su
https://www.ldk-ticino.info/kraslava

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (istorinė)

Konstantinas Liudvikas Pliateris (1722–1778)


Lietuvių kambarys Pitsbergo universitete

1935 m. Užsienio Reikalų Ministerija Kaune paskelbė „Lietuvių Kambario” Pitsbergo universitete dekoravimo projektų konkursą. Jo tikslas – viename iš JAV anglių ir plieno pramonės centrų (Pitsberge) kartu su kitomis 18 tautų, reprezentuoti Lietuvą ir lietuvių bendruomenę, kuri prisidėjo prie šio krašto klestėjimo.

Pirmąją vietą laimėjo ir 4500 litų premija skirta dailininkui Antanui Gudaičiui. Meninės kompozicijos sprendimus ir ornamentiką savo projekte A. Gudaitis panaudojo remiantis autentiška tautodailės medžiaga, esančia M. K. Čiurlionio galerijoje Kaune[1]. „Tokią sąlygą buvo pastatęs Pitsburgo universitetas.”[2]

Kambarys, kurio atidarymo iškilmės įvyko 1940 m. spalio 9 d., įrengtas neogotikiniame 42 aukštų dangoraižyje, vadintame „Mokslo katedra“ (angl. „Cathedral of Learning”), pirmajame aukšte, nedidelėje 20 vietų auditorijoje. Kitų tautų kambariai „pradėti ruošti 1927 m., lygiagrečiai su dangoraižio statyba[3].

Lietuvių laikraštyje „Žiburiai” rašyta, kad „Lietuvių Kambario” sienos – lininės drobės, austos rankomis, o raštą, pavadintą „Paukščių taku“, parinko Kauno audinių ekspertai. Toks simboliškas audinio pavadinimas reiškė „padangėje kelią, kurio kryptimi paukščiai per Lietuvą skrenda į šiltuosius kraštus.“ [4] Įvairioms kambario detalėms gausiai naudojamo šviesaus ir tamsaus ąžuolo medžiagos kontrastas susistiprintas lietuviškų medinių klėčių puošybai būdingais elementais: „palubėje keturios apvalios formos lempos, apvedžiotos ornamentiniais medžio išdrožinėjimais, atrodo, lyg apvainikuotos gėlių vainiku. “[5]  Pilkšvo stiklo trys „Lietuvių kambario” langai puošti švino medalionais, vadinamais „saulės ornamentais“, simbolizuojančiais saulę dienovidyje, kada ji atsispindi ant pakelės koplytėlių.

„Lietuvių Kambario” galinėje sienoje įkomponuotas šios erdvės pagrindinis akcentas –  padidinta Mikalojaus Konstantino Čiurlionio paveikslo „Du karaliai“ freska, vienintelė to meto Amerikoje buvusi šio menininko paveikslo kopija. Jos autorius – Pitsbergo universiteto meno profesorius Filipso Elioto[6].

Vienas iš įspūdingiausių tarptautinio įsivaizdavimo apie nacionalinį architektūros charakterį pavyzdžių 1973 m. paskatino lietuvių inžinierių Jurgį Mikailą, dirbusį Detroito automobilių pramonėje „General Motors“, ir kitus lietuvių bendruomenės narius surinkti lėšų dar vienam „Lietuvių kambario” įrengimui viename iš Detroito universitetų.

Vaidas Petrulis

[1] Lietuvių tautinis kambarys Pittsburgho universitete. Draugas, 1962 m. lapkričio 23 d., p. 7

[2] Albertas Tarulis.  Lietuvių kambarys Pittsburgo universitete. Žiburiai, 1948 m. liepos 24, p. 4.

[3] Ibid., p. 4.

[4] Rytė L. Spingytė. Lietuvių tautinis kambarys Pittsburgho universitete. Lietuvių dienos, 1964 m. vasaris, p.10–12, p. 10.

[5] Ibid., p. 10.

[6] Ibid., p. 12.

Taip pat žiūrėkite:

https://www.nationalityrooms.pitt.edu/rooms/lithuanian-room


Baltijos ir Šiaurės Šalims skirta instaliacija Kano mieste Normandijoje

Kano mieste, Aleksio de Tokvilio bibliotekoje, atidaryta „Caen-Nordic“ erdvė, skirta Šiaurės ir Baltijos šalių kultūrai, – dalis Kano miesto siekio stiprinti ryšius su Lietuva ir kitomis regiono valstybėmis. Projektas apima kultūrinius mainus, mokslinę ir ekonominę bendradarbiavimo iniciatyvą. Erdvėje pristatomos Baltijos ir Šiaurės šalių tradicijos, literatūra, inovacijos.

Andrius Žukauskas

https://www.france-estonie.org/la-ville-de-caen-a-inaugure-lespace-caen-nordic-a-la-bibliotheque-alexis-de-tocqueville-le-28-mai-dernier/


Veronikos Karvelienės-Bakšytės kapas, kurio antkapį kūrė Antanas Mončys

Strasbūro šiaurinėse kapinėse palaidota žymi lietuvių pedagogė, filosofijos daktarė, viena iš Pasaulio moterų sąjūdžio įkūrėjų, Pasaulio lietuvių katalikių organizacijų sąjungos veikėja Veronika Karvelienė-Bakšytė, g. 1898 m. gruodžio 13 d. Suoleliuose, Ukmergės aspkr. 1944 m. pasitraukė į Vieną, 1945–50 gyveno Tübingene, nuo 1950 – Prancūzijoje. Mirė 1952 m. gruodžio 27 d. Starsbūre. Jos antkapinį paminklą 1953 m. sukūrė žymus lietuvių skulptorius Antanas Mončys. Kapas yra Strasbūro kapinėse (Cimetière Nord de Strasbourg, section 12, rangée 1). Ant jo yra užrašas: "ČIA ILSISI LIETUVOS KATALIKIŲ MOTERŲ ORGANIZACIJŲ SĄJUNGOS PIRMININKĖ, VISĄ SAVO GYVENIMĄ PAŠVENTUSI LIETUVĖS MOTERS DALIAI PALENGVINTI".

Antanas Mončys - lietuvių skulptorius, 1921 m. birželio 8 d. gimęs Mončiuose, Kretingos rajono savivaldybėje. 1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1947–50 m. Dailės ir amatų mokykloje Freiburge studijavo skulptūrą, atvykęs į Paryžių - Didžiosios lūšnos akademijoje.

https://www.vle.lt/straipsnis/veronika-karveliene/
https://www.vle.lt/straipsnis/antanas-moncys/
https://www.antanasmoncys.com/
Philippe Edel, "La Pietà de Strasbourg d’Antanas Mončys", Les Cahiers Lituaniens, 2021


1924 m. Įsrutyje buvo pastatytas paminklas 12-ajam lietuvių ulonų pulkui, įkurtam 1860 m. Prūsijos kariuomenėje. Šis pulkas dalyvavo Prūsijos-Austrijos, Vokietijos-Prancūzijos bei Pirmajame pasauliniame karuose.

Užrašas ant monumento skelbia: „Das littausche ulanen Regiment No.12 seinen gefallenen Kameraden“ - „Lietuvių ulonų pulkas Nr.12 žuvusiems kovų draugams“. Skulptūrą sukūrė Karaliaučiaus meno akademijos profesorius Stanislavas Kaueris (Stanislaus Cauer, 1867-1943).

1950 m. paminklas buvo sugriautas, 2006 m. atstatytas naujai.

https://ve.lt/naujienos/senoji-vakaru-lietuva/zmogaus-istorija/stanislavas-kaueris-karaliauciaus-skulptorius-1612226


Klivlendo lietuvių namai – lietuvių klubas

Pirmasis lietuvių klubas Klivlande įkurtas dar XX–ojo amžiaus pradžioje. Tuomet tautiečiai būrėsi, kad padėtų vieni kitiems įsitvirtinti naujoje šalyje, gauti pilietybę ir nepalikti vieni kitų likimo valiai ištikus nelaimei. Tad Lietuvių namai tarnavo ir kaip kolektyvinio draudimo organizacija. Savo rankomis ir lėšomis vietos lietuviai pasistatė ir vietą susibūrimams, ir įkūrė parapiją. Nors iššūkių netrūko, o Lietuvių namus suniokojo gaisras, tautiečiai neišsiskirstė. Klivlande pasistatė naujus Lietuvių namus, kurie čia veikia iki šiol. Dabar organizacija vienija apie 900 vietos lietuvių.

LRT PLIUS laida „Širdyje lietuvis“, LRT.lt


Geldapė (lenk. Gołdap) – miestas Lenkijoje. Geldapės ištakos – sūduvių gyvenvietė. 2 km į pietus nuo Geldapės yra 272 m aukščio Geldapės piliakalnis. Ten stovėjo pilis, kurioje sūduviai 1260–1283 m. gynėsi nuo kryžiuočių, tačiau jų pilis galiausiai buvo užimta. Dabar čia įsikūręs slidinėjimo centras.
Po Melno taikos (1422 m.) į pietus nuo Romintos girios įkurta medžioklės prievaizdo Geldapės sodyba ir aviganių kaimas Šilaičiai (vok. Silleiten). Taip Geldapė vadinta iki 1564 m. Apie 1567 m. pastatyta evangelikų liuteronų bažnyčia, įkurta parapija, pradinė mokykla. 1570 m. Geldapė gavo miesto teises. Geldapės katalikų parapiją 1700 m. įkūrė iš Tilžės atsikėlę lietuviai.
Daug Geldapės ir parapijos gyventojų (daugiausia lietuvininkų ir lenkų‑mozūrų) mirė per 1709–11 didįjį marą bei badą. Po jo per didžiąją vokiškąją kolonizaciją apsigyveno vokiečių, ypač zalcburgiečių.

Geldapėje apie 1692 m. gimė Mažosios Lietuvos tautosakos rinkėjas, mokytojas J. Brodovskis, 1828 m. – Kuršių nerijos kopų želdintojas W. F. Epha. 1811–22 m. Geldapėje gyveno lietuvių raštijos darbuotojas, K. Donelaičio bičiulis ir L. Rėzos talkininkas Jonas Gotfridas Jordanas, čia rinkęs lietuvių liaudies dainas.

XIX a.– XX a. pirmoje pusėje 8 ar 9 mokytojai buvo Mažosios Lietuvos lietuvių (lietuvininkų) kilmės. Pamaldos laikytos 3 kalbomis: lietuvių, lenkų ir vokiečių. 1818 m. visose Geldapės apskrities protestantų parapijose vyko lietuvių pamaldos. 1878 m. Geldapėje lietuvių pamaldų jau nebuvo.

Per Pirmąjį pasaulinį karą Geldapę dukart kirto frontas, sunaikinta apie 86% miesto. Buvo išlikęs senamiestis su didele turgaus aikšte, dvi evangelikų ir viena katalikų bažnyčia, sinagoga, rotušė ir daug senų pastatų. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje sugriauta apie 90% miesto. Nuo 1945 m. Geldapė atiteko Lenkijai.

Pėteraitis Vilius, Purvinas Martynas, https://www.mle.lt/straipsniai/geldape
Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990

Kristijonas Donelaitis (1714–1780); Jonas Gotfrydas Jordanas (1753–1822); Karolis Gotardas Keberis (Karl Gotthard Keber) (1756–1835)


Vasarvietė „Lituanika“ yra apie 80 km nuo San Paulo. Vienas lietuvių kultūros centrų. Įsikūrusi tarp kalnų, 1000 m aukštyje, užima 25,42 ha plotą, yra koplyčia. Veikia nuo 1978 m. Steigėjai – J. Tatarūnas ir kunigas J. Šeškevičius. Sodybos savininkai – 60 lietuvių šeimų, Brazilijos lietuvių bendruomenė ir Brazilijos lietuvių Romos katalikų Šv. Juozapo bendruomenė. 1982 m. pagal inžinierių A. Idikos, V. Butkevičiaus ir M. Ivarausko projektą sodyboje pastatyti svečių, taip pat 12 šeimyninių namų, įrengtas baseinas, sporto aikštė.

https://www.vle.lt/straipsnis/lituanika-1/


Ši bažnyčia, dedikuota Šv. Kazimierui, pastatyta 1758 m. apie 10 km. nuo Čerinjolos miesto. Šiuo metu pastatas priklauso privačiam savininkui ir yra naudojamas kaip žemės ūkio sandėlis.

http://www.itc.cnr.it/ba/sc/CRG/CRG1361.html

Kazimieras Jogailaitis (Šventasis Kazimieras) (1458–1484)


Šv. Juozapo moterų vienuolynas Adelaidėje

Šv. Juozapo moterų vienuolynas Adelaidės Kensingtono priemiestyje Australijoje yra suprojektuotas lietuvių kilmės architekto Vaclovo Algimanto Navako 1970 m.
V. A. Navakas (1928 m. Kaune - 2018 m. Adelaidėje) - Australijos lietuvių architektas. II pasaulinio karo pabaigoje su tėvais pasitraukė į Vokietiją, vėliau persikėlė į Australiją. 1951–53 m. studijavo Adelaidės universitete, 1956 m. baigė architektūrą Pietų Australijos kalnakasybos ir pramonės mokykloje Adelaidėje. 1957 m. su partneriu įkūrė architektūros bendrovę Navakas and Associates Architects.
V. A. Navakas projektavo daugiausia bažnyčias ir mokyklas, taip pat viešbučius, kitus pastatus. Svarbiausi projektai: Prisikėlimo bažnyčia North Unley (1963 m.), Somertono bažnyčia (1970 m., abi Pietų Australijos valstijoje), Šv. Margaritos bažnyčia Croydone (Viktorijos valstija, 1968 m.), viešbučių kompleksas Eucloje (Vakarų Australijos valstijoje, 1972–88 m.), taip pat suprojektavo koledžų ir mokyklų Adelaidės priemiesčiuose (1968–88 m.).

Balutis Viktoras, https://www.vle.lt/straipsnis/vaclovas-algimantas-navakas/


Bona Sforza (1494 m. Vidževane, Lombardijoje - 1557 m. Baryje, Apulijoje) - Lietuvos didžioji kunigaikštienė, Lenkijos karalienė. Bario kunigaikštytė, iš Sforzų. Gavo gerą išsimokslinimą. 1518 m. ištekėjo už Lietuvos didžiojo kunigaikščio Žygimanto Senojo, buvo jo antroji žmona. Už 100 000 dukatų vertės kraitį vyras jai kaip dovį užrašė kelias Lenkijos sritis. Jų vaikai buvo Žygimantas Augustas, Izabelė, Zofija (Sofija), Ona Jogailaitė, Kotryna. Bona Sforza vyrui darė didžiulę įtaką. Ji gerai susipažino su Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Lenkijos politine struktūra. Stiprindama valdovo galią siekė asmeninės valdžios. Lenkijoje buvo nemaža jai palankių didikų, o Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje jai susidarė Alberto Goštauto ir Mikalojaus Radvilos Rudojo vadovaujama didikų opozicija.
Politinę veiklą Bona Sforza derino su išmoninga ekonomine veikla. Gaudama ir parduodama žemes (1536 m. Žygimantas Senasis įgaliojo ją išpirkti didžiojo kunigaikščio įkeistus dvarus) ji sutelkė didžiules valdas, ypač abipus Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Lenkijos sienos. Bonos parinkti gabūs ekonomistai 1552–55 m. jos valdose įvykdė Valakų reformą. Sekdamas ja Žygimantas Augustas tokią reformą įgyvendino visoje Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje.

Rėmė Katalikų Bažnyčią, bet palaikė ryšius su protestantais (užtarė Abraomą Kulvietį). Mirus Žygimantui Senajam (1548 m.) bandė išlaikyti įtaką Žygimantui Augustui. Jos planus sužlugdė konfliktas, kilęs dėl sūnaus vedybų su Barbora Radvilaite. Su juo susipykusi Bona 1556 m. su pinigais ir brangenybėmis išvyko į Bari kunigaikštystę. Mirė apvogta tarnų, daugiausia savo įgaliotinio Giano Lorenzo Pappacodos, kuris nuodais pasunkino jos ligą.

Bonos Sforzos kapą su paminklu Bario Šv. Mikalojaus bazilikoje užsakė jos duktė Ona Jogailaitė.

https://www.vle.lt/straipsnis/bona-sforza/

Bona Sforza (1494–1557); Ona Jogailaitė (1523–1596)


Nedidelėse Lugano miesto Kastanjolos (Castagnola) kapinėse palaidotas Jurgis Šaulys (1879 m. Balsėnuose - 1948 m. Lugane) - Lietuvos Nepriklausomybės Akto signataras, filosofijos daktaras, valstybės ir visuomenės veikėjas. 1887–89 m. mokėsi Kaltinėnų parapijos daraktorių mokykloje, vėliau – Palangos progimnazijoje, dalyvavo moksleivių lietuviškoje veikloje. 1896–99 m. mokėsi Vilniaus kunigų seminarijoje, iš jos pašalintas už lietuviškų knygų platinimą ir tautinę veiklą. 1900–01 m. organizavo lietuvių kalbos nelegalius kursus. Nuo 1901 m. ėmė bendradarbiauti su Varpo redakcija, dalyvavo varpininkų veikloje. 1903–12 m. Berno universitete studijavo ekonomiką. Per I pasaulinį karą įsitraukė į Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti veiklą. 1914–15 m. redagavo Lietuvos žinias. Su kitais rengė raštus Vokietijos okupacinei valdžiai, kitų valstybių vadovams dėl Lietuvos politinio savarankiškumo pripažinimo. 1916 06 dalyvavo Pavergtųjų tautų konferencijoje (viešai iškeltas Lietuvos nepriklausomybės siekis) Lozanoje. 1917 09 18–19 Lietuvių konferencijos Vilniuje vienas rengėjų, išrinktas į Lietuvos Tarybą, jos generaliniu sekretoriumi, 1918 02 – pirmuoju vicepirmininku. 1917 dalyvavo lietuvių konferencijose Stokholme ir Berne. 1917–18 m. dirbo Lietuvos aido redakcijoje. 1923–25 m. Klaipėdoje organizavo Klaipėdos žinių, Lietuvos keleivio, Memeler Zeitung leidybą.

Nuo 1938-1939 m. iki mirties jis gyveno Suviljanos rajone, eidamas Lietuvos nepaprastojo pasiuntinio Šveicarijoje pareigas. Šveicarijos vyriausybei uždarius Lietuvos ambasadą (1946 m.) J. Šaulys ir toliau rūpinosi Lietuvos reikalais. Šalia yra jo žmonos Mafaldos Salvatini Šaulys (1888-1971) kapas. J. Šaulys iki pat savo mirties gaudavo korespondenciją, įvairią spaudą, komunikavo su kitais užsienyje likusiais Lietuvos diplomatais bei rezistencijos organizatoriais. Išlikę dokumentai rodo, jog 1948 m. rugpjūčio-rugsėjo mėnesiais t.y. likus vos kiek daugiau nei mėnesiui iki mirties (spalio 18 d.), Lugane lankėsi diplomatai V. Sidzikauskas ir iš Romos atvykęs S. Lozoraitis. Susitikimo metu buvo aptarti pasipriešinimo sovietų okupacijai klausimai. Kalbėta apie santykių tarp išeivijoje susikūrusio VLIK’o (Vyriausias Lietuvos išlaisvinimo komitetas) ir užsienyje likusio Lietuvos diplomatinio sektoriaus suderinimą.

https://www.vle.lt/straipsnis/jurgis-saulys
https://www.ldk-ticino.info/luganas-kastanjola


Švč. Mergelės Marijos bažnyčia Bordertaune (Bodertown) Australijoje yra suprojektuota lietuvių kilmės architekto Vaclovo Algimanto Navako 1968 m.
V. A. Navakas (1928 m. Kaune - 2018 m. Adelaidėje) - Australijos lietuvių architektas. II pasaulinio karo pabaigoje su tėvais pasitraukė į Vokietiją, vėliau persikėlė į Australiją. 1951–53 m. studijavo Adelaidės universitete, 1956 m. baigė architektūrą Pietų Australijos kalnakasybos ir pramonės mokykloje Adelaidėje. 1957 m. su partneriu įkūrė architektūros bendrovę Navakas and Associates Architects.
V. A. Navakas projektavo daugiausia bažnyčias ir mokyklas, taip pat viešbučius, kitus pastatus. Svarbiausi projektai: Prisikėlimo bažnyčia North Unley (1963 m.), Somertono bažnyčia (1970 m., abi Pietų Australijos valstijoje), Šv. Margaritos bažnyčia Croydone (Viktorijos valstija, 1968 m.), viešbučių kompleksas Eucloje (Vakarų Australijos valstijoje, 1972–88 m.), taip pat suprojektavo koledžų ir mokyklų Adelaidės priemiesčiuose (1968–88 m.).

Balutis Viktoras, https://www.vle.lt/straipsnis/vaclovas-algimantas-navakas/


Prie Katniavos yra upelis Romovė ir vietovė Romanupiai (už 2 km į rytus nuo Katniavos), iš ko galima spręsti, kad Katniavos apylinkės buvo pagoniško kulto židinys. Ant vienos iš Katniavos aplinkinių kalvų, o gal ir ant paties Katniavos piliakalnio buvo pagrindinė Nadruvos apeigų vieta. Petras Dusburgietis taip pat mini Nadruvos Romovę. Katinavos kalną, pasak istoriko M. Pretorijaus, nadruviai laikė šventu. Vėlesniais amžiais Katniavos piliakalnis buvo vadinamas Aukštuoju ir pagarbiai minimas. Manoma, kad jame stovėjo nadruvių Cattowen pilis. Kai kurie tyrinėtojai su juo sieja Otholien arba Otholichien (Aukštuolyčių) pilį. Ordinas nadruvių pilį sunaikino 1274 m.

Piliakalnis yra pačiame miestelyje, kiek į šiaurės vakarus nuo jo centro. Pasak padavimo, kryžiuočiai sunaikino ant kalno buvusią šventovę, nužudė Krivį, o vaidilutes išsivedė nelaisvėn. Vienai iš jų pavyko pabėgti ir grįžti. Ji ėmė maldauti Praamžį, kad ją šioje vietoje paliktų. Ir ji pavirtusi vinkšnele. Kryžiuočiai bandė ją nukirsti – iš jos kraujas tekėjęs. Keturi kirtikai į kalną nugrimzdę – ten duobė atsiradusi. Ir tikrai kalno viršūnėje, prie duobės, auga sena vinkšna. Sako, audros metu ji aimanuodavo. Tos aimanos dar sustiprėjo, kai lietuviai čia liovėsi lietuviškai šnekėti. Dar sakoma, kai aplinkui bus kalbama lietuviškai, vinkšna išsivaduos. Padavimo motyvais vokiečių poetas Fridrychas Bekeris yra parašęs poemą „Katinavos mergelė“. XIX a. Katniavoje lankęsis Vilius Kalvaitis užrašė, kad nuo bažnyčios į šiaurę yra 20 metrų aukščio kalnas, rytuose prie jo – didelis seklus ežeras, o ant kalno vidurio auga garsioji 2 metrų skersmens, 13 metrų aukščio vinkšna, tarsi karalienė apsupta dar 60 mažesnių vinkšnų. Jam žmonės dar pasakojo, kad čia pilis yra nugrimzdusi.

Pilies kalnas išlikęs. Jo aikštelė ovali, apie 20 ir 25 metrų dydžio, apjuosta pylimu.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990
Šimėnas Valdemaras, https://www.mle.lt/straipsniai/katniavos-piliakalnis

Priešistorė (iki XIII a.); LDK (iki 1569 m.)

Vilius Kalvaitis (1848–1914); Teofilis Gotlibas Šulcas (1629–1673); Pilypas Ruigys (1675–1749)


Šoa memorialas Paryžiuje ir Arbit Blato bareljefai

Šoa memorialas (Mémorial de la Shoah) – yra Le Marais rajone Paryžiuje. 1957 m. skirtingų koncentracijos stovyklų ir Varšuvos geto aukų pelenai buvo palaidoti čia pastatytoje kriptoje. 1981 m. ant memorialo sienos buvo sumontuoti septyni litvakų dailininko Arbit Blato sukurti bareljefai. 2005 m. Šoa memorialas buvo praplėstas, įkurtas Holokausto muziejus su parodų erdvėmis, multimedijos centru ir skaitykla. Muziejų atidarė prezidentas Jacques'as Chiracas. Atidarymo diena sutapo su Tarptautine Holokausto aukų atminimo diena ir 60-osiomis Aušvico koncentracijos stovyklos išlaisvinimo metinėmis.

Neemija Arbitblatas gimė 1908 m. Chajos Ester ir Idelio Moišės Arbitblatų šeimoje Kaune. Pirmojo pasaulinio karo metu Arbitblatai pasitraukė į Ukrainą. Poltavos vaikų namuose dailininkas praleido septynerius metus ir gavo pirmąjį meninį pasiruošimą. 1922 m. Arbitblatų šeima grįžo į Kauną. Dailininko tėvas Kaune įkūrė „Muzikos namus“, kuriuose buvo galima įsigyti vokiškų ir itališkų fortepijonų, pianinų ir kitų muzikos instrumentų. Šešiolikmetis Neemija, baigęs Kauno žydų gimnaziją, išvyko mokytis į užsienį: 1924–1926 m. studijavo dailę Berlyne, Miunchene ir Drezdene, o nuo 1926 m. gyveno ir mokėsi Paryžiuje. Čia jis ėmė pasirašinėti „Arbit Blatas“ arba „Arbit-Blatas“, o vėliau parašą sutrumpino „A. Blatas“.

1939 m. Arbit Blatas paliko Europą ir apsigyveno Niujorke, tapo JAV piliečiu. Dailininko motina žuvo Bergen–Belsen koncentracijos stovykloje, tėvas, nors ir išgyvenęs Kauno getą bei Dachau koncentracijos stovyklos mėsmalę, neužilgo mirė. 1975 m. operoje Karmen dailininkas susižavėjo Niujorko Metropoliteno teatro soliste Regina Resnik ir ją vedė. Po Antrojo pasaulinio karo jis su žmona dažnai lankydavosi Europoje, nemažai laiko praleisdavo Paryžiuje, Nicoje, Venecijoje. Arbit Blatas mirė 1999 m. savo namuose Manhatane, Niujorke.

Holokausto tema į Arbit Blato kūrybą įsiveržė tik 8-ojo dešimtmečio pabaigoje. Dailininkui reikėjo laiko suvokti ir asmeniškai išgyventi beprasmius žudymus ir žiaurumą. 1978 m. jo piešiniai – memorialinių plokščių Holokausto aukoms atminti eskizai – buvo parodyti Amerikos televizijos seriale „Holokaustas“. 1981 m. ant Šoa memorialo Paryžiuje sienos buvo atidengti septyni Arbit Blato sukurti bareljefai. Metais anksčiau tokie patys bareljefai buvo sumontuoti ant sienos Venecijos geto aikštėje, o vėliau, 1982 m. – Dago Hammarskjoldo aikštėje Niujorke ir 2003 m. – Kauno IX forto muziejuje. Lietuvai šį memorialinį ciklą padovanojo našlė Regina Resnisk.

Septynios bareljefo plokštės pasakoja apie koncentracijos stovyklose vykusius žiaurumus ir žydų persekiojimą: „Ištrėmimas“, „Karjeras“, „Bausmė“, „Egzekucija gete“, „Maištas Varšuvos gete“, „Krištolinė naktis“, „Galutinis nuosprendis“. Išraiškingose, ekspresyviose plokštėse dailininkas atveria visą savo skausmą. Monumentą Arbit Blatas skyrė savo tėvų ir dar šešių milijonų nužudytų žydų atminimui.

Dr. Vilma Gradinskaitė


Iki Vokiečių ordino įsiveržimo Kaimės piliakalnyje buvo sembų pilis. 1255 m. ją užgrobė Ordinas. Ji minima 1258 m. Ordino ir Sembos vyskupo žemių dalybų akte. 1261 m. pilis buvo perstatyta ir padidinta. Tuo metu ji priklausė prūsų didikui Geidute ar Gedute. 1299 m. prūsai iš Kaimės jau minimi krikščioniškais Philippus ir Theodoricus vardais. 1320 m. minimas Kaimės kunigas Conradus. 1348 m. pilį užėmė ir sudegino Kęstučio kariai. 1350 m. pilis vėl sudeginta, o 1352 m. jau atstatyta iš akmens. Patvenkus upelius, pilį iš visų pusių saugojo vanduo. Kaimės gyventojai ypač aktyviai dalyvavo 1525 m. maište. 1782 m. pilis buvo perstatyta ir dar kartą padidinta. Ji turėjusi aukštą bokštą. Po Antrojo pasaulinio karo pilyje įkurtos kolūkio dirbtuvės, tvartai, kiaulidės. Vėliau pilis apleista ir baigia griūti.

Šimėnas Valdemaras, https://www.mle.lt/straipsniai/kaimes-kapinynas-piliakalnis-ir-pilis


Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Didysis teatras dažnai lankytas M. K. Čiurlionio, jo bičiulio Eugeniuszo Morawskio, spėjama, kad tarp kitų kūrinių jie čia klausėsi F. Liszto Les Préludes, P. Čaikovskio Simfonijos Nr. 6. Jauniesiems muzikams atvykus studijuoti į Varšuvą, čia jau beveik šešis dešimtmečius rodyti valstybinio teatro, operos ir baleto pastatymai. Repertuarą papildė ir populiariojo žanro spektakliai −  komedijos, operetės, farsai, vodeviliai. Be to, iki pastatant Filharmonijos pastatą, čia salę savo organizuojamiems koncertams nuomojosi Lenkijos muzikų draugija, tad po Didžiojo Teatro skliautais vyko reikšmingi Varšuvos muzikinio gyvenimo įvykiai. Čia atvykdavo gastrolių garsūs solistai.

Pastatas kilo 1825−1833 (archit. Antoni Corazzi), per tą laiką įvyko svarbios politinės permainos. 1858 m. sausį čia įvyko didžiulio pasisekimo sulaukusi S. Moniuszko operos „Halka“ premjera – po septynerių metų jau buvo švenčiamas šimtasis šio kūrinio atlikimas. Didžiojo teatro sienos tapo neįtikėtinos Moniuszko sėkmės liudininkėmis.

1939 m. pastatas buvo stipriai subombarduotas, pražuvo jo fondai, turtinga rekvizitinė. 1945−1965 m. teatro kolektyvo pasirodymai vyko kitose Varšuvos scenose. Atstatytas ir atvertas 1965 m. lapkričio 1 d.

Nida Gaidauskienė
Plačiau publ.: Lituanistika | Menininko atminimo vietos karo destrukcijos perkeistame mieste / Nida Gaidauskienė

Mikalojus Konstantinas Čiurlionis (1875–1911)


Enciūnai (vok. Entzuhnen, nuo 1938 Rodebach), bažnytkaimis, dvaras ir valsčiaus centras Stalupėnų apskrityje, Rudupės pakrantėse. 1539 m. minimi Rudupenn. Iki 1659 m. buvo vadinami Didžiaisiais Rudupėnais. XVI ir XVII a. sandūroje sudaryta Enciūnų parapija, Pirmoji bažnyčia pastatyta 1608 m. Nuo 1612 m. joje klebonavo Kristupas Sapūnas (1589-1659 m.), pirmosios žinomos rankraštinės lietuvių kalbos gramatikos (apie 1643 m.) autorius. Jis taip pat sudarė lotynų-lietuvių kalbų žodyną.

Daug Enciūnų gyventojų, kurie beveik visi buvo lietuviai, išmirė per 1709–1711 m. didįjį marą bei badą. Po jo Enciūnuose apsigyveno daug kolonistų zalcburgiečių. Likę lietuviai sparčiai nutautėjo. Pirmajai bažnyčiai sunykus, 1755 m. iš lauko akmenų ir plytų išmūryta antroji, galutinai baigta ir pašventinta tik 1883 m. Vokietijos statistikos duomenimis, 1848 m. tik 12 proc., o 1870 m. – vos 6,9 proc. Enciūnų gyventojų kalbėjo lietuviškai. Iš antrosios bažnyčios sovietmečiu liko tik griuvėsiai.

Juška Albertas, https://www.mle.lt/straipsniai/enciunu-parapija
Pėteraitis Vilius, Purvinas Martynas, Šilas Vytautas, https://www.mle.lt/straipsniai/enciunai
Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990

Jurgis Adomas Meisneris (1692–1769); Meisneriai; Efraimas Fridrychas Meisneris (1731–1815); Frydrichas Vilhelmas Raušningas (Friedrich Wilhelm Rauschning) (1786– apie 1850)


Teresės Oginskaitės (Sologubienės) portretas

Cvingerio rūmus Dresdeno senamiestyje pastatė Saksonijos kurfiurstas Augustas Stiprusis (1670—1733), kuris buvo ir Lietuvos didysis kunigaikštis (1697–1704 ir nuo 1709 m.), bei Lenkijos karalius. Aplink uždarą kiemą išsidėstę paveikslų galerijos rūmai, 6 paviljonai, statinius jungiančios galerijos, Nimfų fontanas.

Cvingerio pastatuose yra dailės kūrinių ir porceliano kolekcijos, matematikos ir fizikos salono ekspozicijos. Tarp paveikslų yra Teresės Oginskytės (nuo 1739 m. Sologubienės), Kazimiero Dominyko Oginskio (1660–1733) ir Eleonoros Vainaitės (m.1738) dukters, portretas. Oginskiai - XV a. pabaigos–XX a. pradžios Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, Lietuvos didikų ir kunigaikščių (nuo 1783 m.) giminė.

https://www.vle.lt/straipsnis/zwinger
https://www.vle.lt/straipsnis/dresdeno-paveikslu-galerija
https://www.vle.lt/straipsnis/oginskiai

Kilnojamasis kultūros paveldas; Portretai


Kapinės įkurtos XIX amžiaus viduryje. Pasak vietos lietuvių bendruomenės narių, bendrą sklypą išeiviai iš Lietuvos čia nusipirko 1963 metais. Šių kapinių sklype palaidoti keli šimtai lietuvių, įskaitant Lietuvos ambasadorius Jungtinėje Karalystėje - V. Balicką ir B. K. Balutį. Čia yra pastatytas ir medinis koplytstulpis, bei marmurinis kryžius, skirtas paminėti ištremtus ir žuvusius Sibire. Kryžius dekoruotas stilizuotais Gediminaičių stulpais. Šiose kapinėse laidojama iki šiol.

Lietuvos Respublikos ambasados Jungtinėje Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystėje informacija
https://www.lrt.lt/lituanica/istorijos/752/1116911/lietuviu-kapines-uz-tukstanciu-kilometru-nuo-lietuvos-jomis-stebisi-net-vietiniai


Domšaitis Pranas, vok. Franz Carl Wilhelm Domscheit, (1880 m. Kropynose (dab. Kaliningrado sritis) - 1965 m. Keiptaune) - lietuvių tapytojas, ekspresionizmo atstovas. 1907–10 m. studijavo Karaliaučiaus meno akademijoje. 1910–12 m. tobulinosi L. Corintho studijoje Berlyne. 1910–14 m. studijavo Prancūzijos, Didžiosios Britanijos, Italijos muziejų kolekcijas, lankėsi Rusijoje, Norvegijoje (pas E. Munchą). Iki 1938 m. gyveno ir dirbo Berlyne. 1914–18 m. lankėsi Nidos dailininkų stovykloje, dalyvavo Kuršelių dailininkų stovykloje Sembos pusiasalyje. 1920 m. gavęs Lietuvos Respublikos pilietybę keletą kartų lankėsi Lietuvoje, nuo 1938 m. savo kūrinius pasirašinėjo lietuviška pavarde. Vokietijoje į valdžią atėjus naciams jo, kaip ir kitų modernistų, paveikslai buvo išmesti iš muziejų, o parodos uždraustos (1937 jų kūriniai eksponuoti kilnojamojoje parodoje Išsigimęs menas). 1938–49 m. gyveno Austrijoje. Bendravo su lietuvių dailininkais išeiviais (T. Valiumi, P. Augiu), dalyvavo jų rengiamose parodose (pirmą kartą atstovavo Lietuvai). Nuo 1949 m. gyveno Keiptaune, Koro apylinkėse, savotiškai primenančiose Lietuvą, dailininkas išgyveno antrąjį kūrybinio pakilimo laikotarpį. 1964 m. jis laimėjo konkursą „Garsieji ir žadantieji“. Intensyviai dirbo, rengė parodas, sėkmingai dalyvavo konkursuose. Sugebėjo savo kūryboje sujungti Europos moderniojo meno ir Afrikos tradicinio meno formas. Paskutinis dailininko paveikslas, vaizduojantis lietuvio ir afrikiečio sodybas bei judančių žmonių figūras, pavadintas „Juk aš visada pakeliui“. Tokius žodžius jis pasakė gulėdamas mirties patale.

Sukūrė buitinės ir religinės tematikos paveikslų, peizažų, portretų, natiurmortų, figūrinių kompozicijų. Ankstyvoji kūryba artima impresionizmui, ryški L. Corintho įtaka. Kūriniai intensyvaus kolorito, ekspresyvūs, apibendrintų formų; šešėliavimo kontrastai kuria paslaptingą, mistinę nuotaiką, dažnai naudojamas juodas kontūras, vyrauja kelio, kelionės motyvas. Lietuvių fondas Čikagoje iš P. Domšaičio našlės A. Armhold įsigijo didžiąją dalį kūrinių ir 528 padovanojo Lietuvai. Kūriniai nuo 2001 m. eksponuojami Lietuvos nacionalinio dailės muziejaus Prano Domšaičio galerijoje (iki 2004 Klaipėdos paveikslų galerija), čia veikia ir P. Domšaičio kultūros centras.

P. Domšaitis mirė 1965 m. lapkričio 14 d. Rodenbose, Pietų Afrikoje. Palaidotas Plumstead kapinėse, Keiptaune.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990
Gasiūnas Vladas, https://www.vle.lt/straipsnis/pranas-domsaitis/


Vilks Bario Švč. Trejybės lietuvių kapinės


Susijusios asmenybės: Konstantinas Ostrogiškis, Jonušas Ostrogiškis

Susiję laikotarpiai: 14 a., 17 a., 18 a.

Reikšmė Lietuvai: Vietovė susijusi su LDK laikais pradėta statyti pilimi bei garsiomis LDK giminėmis Ostrogiškiais, Zaslavskiais, Radvilomis

Dubnas (Дубно, Dubno) - Voluinės miestas, įsikūręs Ikvos upės vingyje, kairiajame krante, ant neaukšto plokštikalnio. XIV a. atiteko Ostrogiškiams ir jų valdytas iki 1619 m., kai ši giminė išnyko. Vėliau Dubną kurį laiką valdė su Ostrogiškiais susigiminiavę Zaslavskiai, Radvilos. 1492 m. Dubne jau stovėjo Konstantino Ostrogiškio mūrinė pilis. Rytinėje plokštikalnio dalyje, kur užsisuka upės vingis, iškilę aukšti jos mūrai. Iš trijų pusių pilį supantys vandenys atliko ir gynybinę funkciją. Netoli pilies išsidėstęs miestas. 1507 m. Žygimantas Senasis suteikė Dubnui miesto savivaldos teises. XVII a. pradžioje kunigaikštis Jonušas Ostrogiškis perstatė pilį į bastioninę tvirtovę. Nuo 1758 m. Dubną valdė Lenkijos didikų giminė Liubomirskiai.

Miestą juosė gynybiniai statiniai su vartais, pro kuriuos vedė kelias į Lucką. Išliko Lucko vartai (XV a. pab.), Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia ir bernardinų vienuolynas, funduoti Jono Ostrogiškio. Jam mirus, statybomis rūpinosi jo dukterį vedęs Aleksandras Zaslavskis. 1629 m. jo pastangomis išaugo nauja bažnyčia ir vienuolynas. XVIII a. po gaisro statiniai rekonstruoti, XIX a. atiteko stačiatikių vienuoliams. Dabar tai Šv. Mikalojaus cerkvė.

Kitame miesto gale vieną iš gatvių puošia Karmelitų bažnyčios fasadas su kolonada. Vienuolyną su 1660 m. pastatyta bažnyčia vienuolėms fundavo Anastazija Čarnecka. Nuo XVIII a. vidurio vienuolynas priklausė Lietuvos ir Rusijos Šv. Jurgio provincijai, kurios centras buvo Vilniuje, prie Šv. Jurgio bažnyčios.

Račiūnaitė, Tojana, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
Blanuca, Andrijus, et al. Ukraina: Lietuvos epocha, 1320-1569. Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2010
https://www.vle.lt/straipsnis/ostrogiskiai/

LDK (iki 1569 m.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.)


Paminklas Mauthauzeno koncentracijos stovykloje 1941-1945 m. kalėjusiems ir žuvusiems Lietuvos gyventojams atminti.

Lietuvos Respublikos ambasados Austrijos Respublikoje informacija


Iš Klaipėdos krašto kilęs Vokietijos vėlyvas ekspresionistas tapytojas ir grafikas Karlas Oilenšteinas gimė 1892 m. rugpjūčio 25 d. laivo kapitono šeimoje, buvo šeštas iš septynių vaikų. Įgijęs komercinį išsilavinimą, tarnavo savanoriu artilerijoje Pirmajame pasauliniame kare. 1919–1923 m. Karaliaučiaus meno akademijoje studijavo pas profesorius Richardą Pfeiferį (Richard Pfeiffer, 1878–1962) ir Arturą Degnerį (Arthur Degner, 1888–1972). Iki 1926 m. jis gyveno ir dirbo Karaliaučiuje kaip laisvas menininkas. Jį rėmė medienos pirklys Stepath, kurio dukters Lenos portretus menininkas sukūrė, o vėliau ją vedė. Tarp 1926 m. ir 1945 m. Eulensteinas gyveno Berlyne vasaras leisdamas Nidoje, Baltijos pakrantėje. Čia tapė aliejumi, tempera, akvarele Kuršių neriją, Klaipėdos ir pamario krašto peizažus, žvejų ir valstiečių gyvenimo vaizdus. Nidos dailininkų kolonijos (įkurta 1867) vienas dalyvių.

Po 1926 m. Oilenšteinas dalyvavo daugelyje parodų Berlyne, tarp kurių organizuotose Berlyno Sezession (vok. Berliner Sezession), Prūsijos meno akademijos. 1936 m. personalinė paroda „Eulensteino paveikslai“ keliavo po pietų ir pietvakarių Vokietiją.

1937 m. nacionalsocialistai eilę tapytojo paveikslų deklaravo kaip išsigimusį meną (vok. Entartete Kunst) ir pašalino iš viešų kolekcijų. Jis vis tik nuo 1936 iki 1941 m. dar eksponavosi su Vokietijos darbininkų frontu. Išreikšdamas savo nusistatymą prieš nacionalizmą Oilenšteinas 1937–1944 m. nepriėmė pakvietimų dalyvauti Didžiojoje dailės parodoje Miunchene.

1945 m. likus keturioms dienoms iki II pasaulinio karo pabaigos Oilenšteinas prarado savo studiją, kuri per Berlyno bombardavimo ataką iš oro buvo sunaikinta kartu su 600 kūrinių.

Po karo trūkstant meno priemonių medžiagų Oilenšteinas iliustravo noveles. Prisijungė prie 1952 m. susikūrusios menininkų grupės Der Ring (Žiedas). Ši siekė pristatyti publikai naujus menininkus, nepriklausomai nuo jų individualaus stiliaus.

Menininkas ir toliau dalyvavo su savo kūriniais svarbiose parodose iki pat savo mirties Berlyne 1981 birželio 23 d.

Karlo Oilenšteino kūriniai saugomi Berlyno galerijoje, Modernaus meno, fotografijos ir architektūros krašto muziejuje (vok. Die Berlinische Galerie – Landesmuseum für Moderne Kunst, Fotografie und Architektur).

1991–1992 m. Liuneburge, Rytprūsių krašto muziejuje (vok. Ostpreußisches Landesmuseum), minint Karlo Oilenšteino 100-sias gimimo metines, buvo surengta paroda bei išleistas katalogas (Jorn Barford. Karl Eulenstein. 1892-1981.-Husum Verlag, 1992).

Prof. Dr. Raminta Jurėnaitė


1911 m. sausio 5 d. parapijos susirinkime apsispręsta statyti naują bažnyčią, ir po kelių mėnesių buvo įsigytas sklypas Oval gatvėje. Kaštai buvo dideli – norint padengti išlaidas, kiekviena šeima ar vienišius parapijietis būtų turėję paaukoti tuomet labai didelę 5 svarų sumą. Teko skolintis iš banko ir palaipsniui grąžinti pinigus iš rinkliavos. Bažnyčios statymo reikalais rūpinęsis kun. Matulaitis 1911 m. surengė tris rinkliavas, kiekvienos metu apeidamas beveik visus miesto lietuvius. Naujoji bažnyčia pradėta statyti 1911 m. rudenį, o pirmosios Mišios įvyko 1912 m. kovo 10 dieną.

bernardinai.lt/2012-03-10-zita-cepaite-lietuviu-baznycia-londone-simtmeti-sutinka-atsinaujinusi


Baltarusijos dailės muziejus (Нацыянальны мастацкі музей Рэспублікі Беларусь) yra Minske. Filialai Raubičiuose, Gurynuose, Mogiliave, Galšioje, Myriuje, Lošycoje. Fondų pagrindą sudaro dailės rinkiniai iš Minsko, Mogiliavo ir Vitebsko istorijos muziejų, 4 dešimtmečio pabaigoje nusavintos Vakarų Baltarusijos dvarų meno vertybės, kai kurie Vakarų Europos raižiniai ir baldai, gauti iš Ermitažo. Turi gausų 15–18 a. temperų (daugiausia ikonų) iš Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės (LDK) rytinių teritorijų rinkinį, itin vertingą portretų kolekciją iš Nesvyžiaus, Gardino ir kitų LDK dvarų galerijų, 18–20 a. Rusijos ir Vakarų Europos vaizduojamosios ir taikomosios dailės kūrinių.

Tarp muziejuje eksponuojamų paveikslų yra Lietuvos didžiojo etmono ir Vilniaus kašteliono Jurgio Radvilos, legendinio Radvilų giminės protėvio Vaišundo, Barboros Pranciškos Zavišaitės-Kęsgailaitės-Radvilienės, Teklės Rožės Radvilaitės (nuo 1725 m. Višnioveckienės) portretai.

Šatavičiūtė Lijana, https://www.vle.lt/straipsnis/baltarusijos-dailes-muziejus

Kilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė; Portretai; Taikomoji dailė; Kilnojamieji daiktai, susiję su svarbiausiais istoriniais įvykiais, visuomenės, kultūros, karo, sporto, religijų istorija, įžymių žmonių gyvenimu

Teklė Rožė Radvilaitė – Višnioveckienė (1703–1747)


Susijusios asmenybės: Vytautas Didysis

Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a., 16 a.

Reikšmė Lietuvai: Svarbus LDK materialaus palikimo ženklas Pietų Ukrainoje

Ukrainos pietinėje Chersono srityje, prie Kachovkos hidroelektrinės, Veselės gyvenvietėje (ukr. Весeле, Vesele) dešiniajame Dniepro upės krante yra statinys, vadinamas „Vytauto bokštu“. Tai Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikų bendro Ukrainos ir Lietuvos kultūrinio - istorinio paveldo objektas, vienas seniausių išlikusių pastatų Chersono srityje. Apie 20 metrų aukščio apvalus bokštas sumūrytas iš akmenų. Iki patvenkiant Dnieprą šioje vietoje buvo sala ir upės kirtimo vieta. Dniepru ėjo siena tarp Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Krymo chanato, vėliau su Osmanų imperija. Bokštas galėjo turėti paskirtį ginti šią perėją. Šalia esantis Beryslavo miestas 15 a. pradžioje buvo žinomas kaip „Vytauto muitinė“.

Pasak Ukrainos tyrėjų, ankstyviausi duomenys, kada bokštas vadinamas Vytauto vardu yra iš 16 a. Toks pavadinimas nurodomas ir turkų žemėlapiuose. Ištyrus bokšto mūro mėginius, nustatyta apytikslė statybos data - 14 a., Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikotarpis. Tiksliai bokšto pastatymo datai nustatyti buvo pradėti archeologiniai tyrimai.
1890 m. žemes šioje vietoje įsigijo kunigaikštis Piotras Trubeckojus, įkūrė dvarą ir vyno daryklą, o bokštą perstatė pristačius papildomą aukštą su neogotikiniais langais.

2015 m. vietos bendruomenė pradėjo bokšto išsaugojimo kampaniją dėl planuotos hidroelektrinės plėtros. Jų pastangomis „Vytauto bokštas“ buvo pripažintas visos Ukrainos vertybe.

„Vytauto bokšte“ 2018 m. lankėsi Nacionalinė Ekspedicija.
2022 m. lapkritį Ukrainai atsiėmus dešinįjį Dniepro krantą, Veselės gyvenvietė buvo nuolat Rusijos kariuomenės apšaudoma, dauguma pastatų sugriauti.

2023 m. birželio mėnesį po Rusijos įvykdyto karo nusikaltimo susprogdinant Kachovkos hidroelektrinę buvo užtvindytos žemiau esančios gyvenvietės. Ar „Vytauto bokštas“ išliko po gyvenvietės apšaudymų ir užtvankos susprogdinimo nėra žinoma.

"Nacionalinės ekspedicijos" epizodas apie Vytauto bokštą:

https://www.lrt.lt/mediateka/irasas/1013715954/nacionaline-ekspedicija-dniepru-per-ukraina?time_start=2232

Šaltiniai:

https://ukrlitva.wixsite.com/ukrlitva/bashta
https://elpnariai.lt/del-paramos-chersono-srities-hromadoms/


Krāslava (Krãslava), miestas Latvijos pietryčiuose, į rytus nuo Daugpilio, abipus Dauguvos upės, prie sienos su Baltarusija; savivaldybės centras. Nuo 1559 priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei, nuo 1569 – Abiejų Tautų Respublikai. 1729 Krāslavos dvarą įsigijo Jonas Liudvikas Plateris (m. 1737). Platerių giminei Krāslava priklausė iki I pasaulinio karo.

XVIII a. miestą valdžiusi Platerių giminė užsibrėžė jį paversti dideliu ir svarbiu Latgalos ekonomikos ir kultūros centru. Investuota daug pinigų į prekybos skatinimą, vyko milžiniškos statybos. Plateriai sau pasistatė rūmus, biblioteką (1759 m.) šalia jų, miestelio rotušę su parduotuvėmis (1752 m.), Misionierių ordino bažnyčią (1755-1767 m.) bei keletą kitų pastatų. 1757 m. įkūrus aukštąją teologijos mokyklą, Kraslava tapo svarbiu kultūros centru.

Vienas iš svarbiausių architektų, įtrauktų į Kraslavos perstatymą, buvo Antonijus Paraka. Būtent jis suprojektavo biblioteką ir Misionierių bažnyčią. Bibliotekos fasado kolonos ir lankstyta stogo atbrailos forma – avangardiški elementai XVIII a. vidurio architektūrai, įkūnijantys tobuliausias Vilniaus baroko formas. Jam taip pat priskiriamas ir miestelio rotušės su parduotuvėmis projektas, tačiau iki mūsų dienų jis neišliko.

Ereminas Gintautas, Garšva Kazimieras, https://www.vle.lt/straipsnis/kraslava/

https://www.ldk-ticino.info/kraslava

https://www.visitkraslava.com/lv/turisms/ko-apskatit/vides-objekti/vides-objekts-kraslavas-ratsnams


P. Smuglevičiaus paveikslas „Melchizedeko susitikimas su Abraomu (Melchizedeko auka)“

Smuglevičius Pranciškus (lenk. Franciszek Smuglewicz) (1745 m. Varšuvoje - 1807 m. Vilniuje) - Lietuvos tapytojas. A. Smuglevičiaus brolis. Mokėsi pas tėvą L. Smuglevičių ir S. Czechowiczių. Baigė Varšuvos mokyklos poetikos klasę. 1763–64 studijavo A. Maroni studijoje, nuo 1766 – Šv. Luko dailės akademijoje (abi Romoje). 1784 grįžo į Varšuvą. 1785, pakviestas vyskupo I. J. Masalskio, dirbo Vilniuje, 1786–97 – Varšuvoje (čia įsteigė tapybos privačią mokyklą), nuo 1797 – Vilniuje. Vilniaus universitete vadovavo Piešimo ir tapybos katedrai, dėstė joje; profesorius (1797).

Kūriniai klasicistiniai, turi baroko, realizmo bruožų, būdinga raiški, detalizuota, dažniausiai daugiafigūrė, kompozicija, tikslus piešinys, blyškus rusvas koloritas. Istorinės, buitinės tematikos kompozicijose reiškiamos tautos ir asmens laisvės, pasiaukojimo visuomenės labui idėjos; vieni portretai reprezentaciniai, idealizuojantys vaizduojamą asmenį, kiti pasižymi subtilia psichologine charakteristika. P. Smuglevičiaus kūryba ir pedagoginė veikla turėjo didelę įtaką lietuvių dailės plėtotei.

Pranciškaus Smuglevičiaus paveikslas „Melchizedeko susitikimas su Abraomu (Melchizedeko auka)“ (1766 m.) saugomas Nacionalinėje Šv. Luko akademijoje Romoje.

Janonienė Rūta, https://www.vle.lt/straipsnis/antanas-smuglevicius
Užsienio reikalų ministerijos informacija


Lietuvos aikštė ir Laisvės paminklo replika San Paule

San Paulo rajone Vila Zelinoje yra Lietuvos aikštė, mišri lietuvių ir brazilų Šv. Juozapo parapija, bažnyčia. XXI a. pradžioje čia veikė Brazilijos lietuvių bendruomenės centras, Lietuvių katalikių moterų, Maldos apaštalavimo draugijos, sambūris Žilvitis (1950m.), tautinių šokių ansambliai Nemunas (1970 m., turi vaikų grupę Nemunėlis), Rambynas, skautų vietininkija Palanga, Lietuvos vyčių, ateitininkų draugovės (nuo 1950 m.), futbolo klubas. Lietuviškas knygas leido Bendrijos ir Garnio leidyklos.

1977 m. Vila Zelina rajone buvo pastatyta nugriauto Laisvės paminklo Kaune replika. Vienoje jos pjedestalo pusėje įrašyti žodžiai Lietuviais esame mes gimę, lietuviais turime ir būt, kitoje pusėje - Vyčio ženklas. Paminklas buvo pastatytas lietuvių imigracijos į Braziliją 50-ies metų sukakčiai pažymėti.

Stasė Matulaitytė, https://www.vle.lt/straipsnis/brazilijos-lietuviai/
Žulys Benjaminas, https://www.xxiamzius.lt/numeriai/2008/04/18/laikzmon_01.html

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Vietovės; Paminklai


1955–1957 m. Antanas Mončys kartu su žinomais prancūzų skulptoriais broliais dvyniais Janu ir Jöeliu Marteliais bei litvaku dailininku Marcu Chagallu atkūrė 20 Šiaurės Rytų Prancūzijos miesto Meco (Metz) Šv. Stepono katedros chimerų skulptūrų.

Ilona Mažeikienė

https://www.vle.lt/straipsnis/antanas-moncys/
https://www.antanasmoncys.com/


Vėluvoje iki XIII a. vid. stovėjo prūsų pilis. 1255 m. kryžiuočiai ją sunaikino (išdavė pilies vadas Tirska) ir pasistatė savo pilį. Ją 1264 m. bandė užimti Herkaus Manto vadovaujami sukilėliai kartu su sūduviais. Jie puldinėjo pilį aštuonias dienas, kol vieną dieną į kovą stojo visi prūsai: šauliai su ietimis, patrankininkai su akmenimis, kiti su pagaliais ir šiaudais piliai padegti. Apgultuosius visaip erzino, tačiau šiems pavyko sužeisti Herkų Mantą. Tuomet sunerimę prūsai iš apgulties pasitraukė. 1280 m. jiems pavyko Vėluvos pilį sugriauti. Netrukus ji buvo atstatyta.

Vėluvos apylinkėse ne kartą lankėsi Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariai. 1347 m. kovodama su Ordinu į Vėluvą įžengė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenė ir, anot Vygando Marburgiečio, viską (įskaitant ir bažnyčią) sudegino. Po šio antpuolio Vėluvos pilies vietoje didysis magistras Heinrichas Dusemeris 1349 m. įkūrė pranciškonų vienuolyną. Apie 1360–1400 m. buvo atstatoma bažnyčia, apie 1350–1380 m. miestas apjuostas gynybine tvora su 4 bokštais, 1382 m. pastatyta rotušė. 1382 m. Vėluvą vėl puolė Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kęstučio vadovaujama kariuomenė. 1410 m. prie jos buvo Vytautas. Pilis iki mūsų dienų neišliko. Ji stovėjo senamiesčio pietrytinėje dalyje, į rytus nuo bažnyčios griuvėsių.

Vėluvos apylinkėse iki pat 1945 m. gyventa lietuvių. Dabar dar išlikę dalis senamiesčio pastatų, rotušė, gotikinės bažnyčios liekanos.

Safronovas Vasilijus, https://www.mle.lt/straipsniai/veluva
Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990

Vytautas Didysis (apie 1350–1430); Kęstutis (apie 1297–1382); Herkus Mantas (m. 1273); Narimantas (apie 1300–1348)


Ežeronys pirmą kartą paminėti 1398 m. kaip Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto Didžiojo dvaras. XV–XVII a. Ežeronių kaimas buvo valsčiaus centras. Nuo 1518 m. minimi kaip Gardino apskrities miestelis. 1568 gavo savaitinio turgaus privilegiją. 1641 m. Lietuvos karališkųjų girių aprašyme minima Ežeronių giria (plyti į šiaurės vakarus nuo kaimo) garsėjo pavyzdine tvarka. 1679 m. pastatyta pirmoji medinė Dievo Motinos rožinio bažnyčia (1865 m. paversta cerkve); 1926 m. pastatyta nauja bažnyčia. Valdant Stanislovui Augustui Poniatovskiui (ir vėlesniems savininkams bajorams Walickiams) garsėjo kaip pavyzdingai tvarkomas ūkis, turėjo didelę meno kolekciją ir mokslo leidinių biblioteką. Nuo XVIII a. veikė mokykla. Ežeronys iki 1795 m. priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei, vėliau Rusijos imperijai, 1921–39 m. Lenkijai, nuo 1939 m. priklauso Baltarusijai.

1897 m. Ežeronyse buvo 3283 gyventojai. Pagal 1920 m. Lietuvos–Sovietų Rusijos taikos sutartį kaimas turėjo tekti Lietuvai. Pagal 1921 m. Hymanso projektą pro jį turėjo eiti Lietuvos–Lenkijos siena.

Iki XIX a. vid. Ežeronys buvo lietuvių etnografinio ploto paribyje. Daugelis gyventojų subaltarusėjo, tačiau dar Lenkijos okupacijos metais ir vėliau per Vokietijos okupaciją bandyta kurti lietuvišką mokyklą, veikė lietuvių saviveiklos kolektyvai, prenumeruoti lietuviški laikraščiai. 1959 m. išsklaidžius nemažą lietuvišką Azierkų kaimą (Pervalko apyl.) dalis jo gyventojų apsigyveno Ežeronyse.

Manelis Eugenijus, Račis Antanas, Lietuvos istorija: enciklopedinis žinynas, I tomas (A-K), Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2011
https://www.vle.lt/straipsnis/ezeronys/

Stanislovas Augustas Poniatovskis (1732–1798); Vytautas Didysis (apie 1350–1430)


Dokumentai Švedijos Nacionaliniame archyve

Švedijos Nacionaliniame archyve (Riksarkivet) saugomi su Lietuva susiję dokumentai - žemėlapiai, per karus iš ATR atsigabenti dokumentai, diplomatinių atstovybių dokumentai, privačių asmenų archyvai. Tarp senųjų dokumentų saugomas XV a. I p. Bergshamerio kodeksas (Codex Bergshammar) su LDK herbu, kuriame pavaizduotas Vytis.

https://sok.riksarkivet.se/nad
https://sok.riksarkivet.se/bildvisning/R0001216_00003

Kilnojamasis kultūros paveldas; Dokumentai


Aušros Vartų Švč. Mergelės Marijos bažnyčia Monrealyje

Jėzuitų bažnyčios ir klebonijos komplekso statybą organizavo kunigas Jonas Kubilius, kuris į Monrealį atvyko 1950 m. rugpjūčio mėnesį[1]. Sprendimas pastatyti naują lietuvių parapijos bažnyčią jam kilo bemaž tuo pačiu metu kaip ir Hamiltono bei Toronto miestuose ir žymėjo tam tikrą bažnyčių statybos bumą Šiaurės Amerikoje. Aušros Vartų Švč. Mergelės Marijos bažnyčios projekto konkursas buvo paskelbtas 1952 m. Nors projektavimo darbus pavesta atlikti konkurso laimėtojui Alfredui Kulpai-Kulpavičiui, tačiau į architektūrinių sprendimų įgyvendinimą buvo įtrauktas ir antrąją vietą konkurse laimėjęs italų kilmės architektas J. Petruči [?]. Jis rengė statybų planus ir atliko darbų priežiūrą. Bažnyčios maketą, kuris buvo naudojamas idėjos viešinimui ir lėšų rinkimui, pagamino Toronte reziduojantis lietuvių architektas Jonas Ladyga. Po bažnyčios maketo pasirodymo reklaminiame atviruke, projekto autorius A. Kulpai-Kulpavičius pareiškė, kad pagal jo projektą „pagamintasis lietuvių Aušros bažnyčios modelis yra netikslus ir daugelyje vietų iškreipiąs pagrindinius planavimo principus”, todėl architektas prieštarauja pakeistai projekto architektūrinei idėjai ir „už ją neatsako“[2].

Nepaisant šių nesutarimų, bažnyčia buvo pastatyta pagal sklaidai naudotą projektą. J. Petruči suprojektavo pagrindinį bažnyčios altorių, kuris, kunigo J. Kubiliaus siūlymu, turėjo priminti garsųjį Antano Vivulskio Trijų kryžių paminklą Vilniuje. Kita svarbi šios modernių formų bažnyčios sąsaja su Lietuva yra stilizuota arka, primenanti Aušros vartus, ir fasado puošyboje įgyvendinta Aušros vartų Mergelės Marijos paveikslo interpretacija. Savo tūriu pastatas kiek primena garsiojo Slovėnų architekto Jože Plečnik Švenčiausiosios Jėzaus širdies bažnyčią Prahoje. 1955 m. rugsėjo 25 d. pašventinta bažnyčia neabejotinai tapo vienu ryškiausių moderniosios sakralinės architektūros pavyzdžių egzilyje.

Vaidas Petrulis

[1] T. Jonui Kubiliui, S. J. Sugrįžtant į Aušros vartų parapiją Montrealin. Mūsų žinios, 1972 m. spalio 8 d., p. 2.

[2] Alfredas Kulpavičius. Dėl Aušros Vartų bažnyčios. Nepriklausoma Lietuva, 1952 m. gruodžio 31 d., p. 8.


Niu Briteno Šv. Andriaus lietuvių bažnyčia


Domeika Ignas (Ignacy Domeyko) 1802 m. Niadzvedkoje - 1889 m. Santjage), lietuvių mineralogas, geologas, etnografas, Čilės mokslo ir švietimo organizatorius. Čilės Respublikos garbės pilietis.

1816–22 m. Vilniaus universitete studijavo matematiką, chemiją, geologiją, filosofijos magistras. 1819 m. įstojo į Filomatų draugiją, už priklausymą jai 1823–24 m. buvo kalinamas. Dalyvavo 1831 m. sukilime, vėliau emigravo į Prancūziją. 1837 m. baigė Paryžiaus kasybos mokyklą, parengė Vidurinės Europos (įskaitant Lenkiją ir Lietuvą) geologinių ir geografinių žemėlapių komplektą.

1838 m. atvyko į Čilę, kur La Serenos vyrų licėjuje (Coquimbo koledže) dėstė chemiją, fiziką, geologiją, kasybą. 1847–84 m. dirbo Čilės universitete Santjage, 1867–83 m. buvo jo rektorius, profesorius. 1884–88 m. lankėsi Lietuvoje, keliavo po Europą. Surengė keletą geologinių ekspedicijų į Andus, Atacamos dykumą, tyrė Čilės geologinę sandarą, naudingųjų iškasenų telkinius, jų rūdas, surado naujų mineralų, surinko uolienų, mineralų, fosilijų kolekcijas. Sudarė pirmąjį Čilės geologinį žemėlapį. Surinko unikalią mineralų kolekciją (4000 pavyzdžių padovanojo Čilės universitetui). Keliavo po Araukaniją – indėnų araukanų mapučių kraštą, surinko ir paskelbė etnografinių žinių knygoje Araukanija ir jos gyventojai (Araucanía y sus habitantes 1845 m.). Paskelbta apie 560 jo darbų lenkų, vokiečių, ispanų ir prancūzų kalbomis, daugiausia apie Čilės geologiją, naudingąsias iškasenas, gėlo ir mineralinio vandens išteklius, ugnikalnių išsiveržimus, meteorologiją, rastų meteoritų sudėtį, kilmę.

I. Domeikos vardu pavadinta daugiau kaip 110 įvairių objektų: Andų kalnyno kalnagūbris, ledynas, asteroidas 2784, mineralas (domeikitas), keletas kalnų, gyvenviečių (Pueblo Domeyko miestelis, Puerto de Domeyko uostas), gatvių, fosilijų (Nautilus domeykus, Ammonites domeykanus), gyvūnų (Canis domeykanus) ir augalų šeimų bei rūšių (Viola domeykiana), įstaigų, visuomeninių organizacijų.

Gaigalas Algirdas, Motuza Gediminas, https://www.vle.lt/straipsnis/ignotas-domeika/
https://www.vle.lt/straipsnis/ciles-universitetas/


Stasio (Stanley) Balzėko įkurtas muziejus yra viena iš kertinių organizacijų Čikagoje, puoselėjančių lietuvių kultūrą. Muziejus savo veiklą pradėjo 1966 m. birželio 22 d. ir iki šiol išlaikė pirminę paskirtį – kaupti ir skleisti žinias apie lietuvybės palikimą išeivijoje. Muziejuje yra ne tik knygų, meno kūrinių ir lietuvybę liudijančių artefaktų kolekcija, bet ir erdvės įvairiems kultūriniams ugdymo renginiams. Pavyzdžiui, 1985 m. žurnalas „Lietuvių dienos" rašė, kad muziejuje vyksta „parodos, šiaudinukų darymo kursai, lietuviškų kryžių drožinėjimo pamokos, rodomi filmai ir Lietuvą liečiančios skaidrės, vyksta žymių lietuvių ir amerikiečių rašytojų, kultūrininkų, valstybininkų paskaitos.“[1] 1970-aisiais architektas Jonas Mulokas parengė ekspresyvių vėlyvojo modernizmo formų muziejaus (rekonstrukcijos?) projektą. Tiesa, ekstravagantiška architekto vizija nebuvo įgyvendinta, o muziejaus veiklas nutarta vystyti ne itin išraiškingame pastate. Architekto Muloko sąsajas su muziejumi primena 1976 m. sukurta įstaigos iškaba, kuri puošia pagrindinį įėjimą iki šių dienų.

Vaidas Petrulis

[1] Balzėko lietuvių kultūros muziejus. Lietuvių dienos, 1985 m. birželis, p. 389.

Kilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė; Fotografijos, kino juostos ir jų negatyvai; Inkunabulai ir rankraščiai, žemėlapiai ir natos, knygos ir kiti leidiniai; Portretai; Taikomoji dailė; Numizmatinę, sfragistinę, heraldinę, filatelinę, faleristikos vertę turintys objektai; Kilnojamieji daiktai, susiję su svarbiausiais istoriniais įvykiais, visuomenės, kultūros, karo, sporto, religijų istorija, įžymių žmonių gyvenimu


Šv. Vinceto Pauliečio kapinės Frakvilyje

Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Elizabeto Šv. Petro ir Povilo bažnyčia ir Šiluvos Dievo Motinos koplyčia


1941 m. Aveljanedoje apsigyvenusių lietuvių vienuolių marijonų įsteigta lietuvių Aušros Vartų parapija, 1942 m. su bendruomenės pagalba pastatyta bažnyčia. Bažnyčios fasadas dekoruotas Aušros Vartų Vilniuje paveikslu. Yra skulptoriaus Mato Menčinsko (1896–1942 m.) skulptūrų. Nuo 1942 m. vienuolyne veikė lietuvių pradinė mokykla, kuriai vadovavo seserys kazimierietės. Nuo 1946 m. prie parapijos pastatytoje mokykloje kelis dešimtmečius veikė šeštadieninė lietuvių mokykla.

1946–51 m. Aveljanedoje apsigyveno keli šimtai lietuvių imigrantų, 1953 m. čia gyveno apie 5000 lietuvių.

Be religinės reikšmės, ši bažnyčia daug metų buvo svarbus lietuvių kultūros centras. Joje vyko svarbiausi lietuvių organizacijų vadovų susirinkimai, kultūriniai renginiai, veikė chorai, tautinių šokių ansambliai, spausdinti lietuviški laikraščiai ir knygos, įrengti muziejai. 1948–2002 m. marijonai leido laikraštį Laikas. Nuo 1950 m. iki 8 dešimtmečio veikė Argentinos lietuvių bendruomenės centras ir jos Aveljanedos apylinkė. Nuo 1950 m. veikia tautinis ansamblis Daina, nuo 1956 m. – Tautinis lietuvių muziejus. 1960 m. įkurtas tautinių šokių ansamblis Rambynas, vėliau jį pakeitė Ateitis. Aveljanedoje įvyko Pietų Amerikos lietuvių I kongresas (1960 m.). Aušros vartų parapija yra Argentinos lietuvių organizacijų ir spaudos tarybos narė.

Bažnyčios ir prie jų esančios parapijų ir mokyklų patalpos pagal Argentinos įstatymus priklauso Argentinos bažnyčiai. 2000 m. pamaldos lietuvių kalba vyko kartą per mėnesį, šiuo metu mišios vyksta tik ispanų kalba, nes nėra nė vieno lietuvių kunigo. Lietuviškos organizacijos bažnyčioje nebeveikia.

Steigvilas Augustinas, https://www.vle.lt/straipsnis/avellaneda
Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerijos informacija


Pirmą karta vietovė paminėta 1451 m. Pirmiausiai ši valda priklausė Petrui Simonui Gedgaudaičiui, vėliau — Kęsgailoms, Zavišoms, o nuo XVI a. pabaigos — Radviloms.

Išliko XVII a. pirmoje pusėje (apie 1630 m.) pastatyta Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčia, turinti gotikos ir renesanso stiliaus bruožų. 1590 m. bažnyčios statybas fundavo Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis su žmona Elžbieta Eufemija Višnioveckyte.

Liškevičienė, Jolita, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Paminklinis ansamblis „Tėvynei Lietuvai“ Tistede

Šį ansamblį karo pabėgėlių iš Baltijos šalių stovykloje 1947 m. pastatė pabėgėliai iš Lietuvos. Stovykloje tuo metu buvo apie 1000 pabėgėlių, iš kurių 750 buvo lietuviai. Kaip padėkos Tistedo miestui, priglaudusiam sunkiu pokario laikotarpiu ir atminimo ženklą,  pabėgėliai pastatė paminklinį ansamblį „Tėvynei Lietuvai“.

Ansamblį sudaro medinis kryžius, Gedimino stulpų formos paminklas bei didelis Lietuvos herbas Vytis, kalvos šlaite sudėtas iš skaldytų plytų mozaikos. Vytis pradžioje buvo sudėtas iš surinktų pakrantės akmenų, o 1961 m. pakeistas skirtingų spalvų skaldytų plytų mozaika. Vyties mozaiką sukūrė Jablonskis. Dauguma lietuvių iš šios stovyklos išvyko gyventi į kitas šalis, daugiausiai į JAV ir Australiją.

2015 m. gegužės 1 dieną ansamblis buvo šventiškai atnaujintas ir atidengtas. Originalų kryžių pakeitė identiška kopija. Jį gamino Danijos meistrai, daug dėmesio skyrė išsiaiškinti lietuviškos kryždirbystės specifiką. Dėl spalvų (originalios nuotraukos nespalvotos) meistrus konsultavo Skaidrė Urbonienė. Ant jo perkelti ir senieji užrašai: metalinė lentelė su užrašu lietuvių ir danų kalbomis: „Tave, Viešpatie, kuris irgi kartą pabėgėliu buvai, maldaujame globoti visus, netekusius Tėvynės. Lietuvos tremtiniai, Dragsbaek, 24.VIII.1947“; antroje plokštelėje parašyta lietuviškai: „Kryžius paminklas Baltijos pabėgėliams, pastatytas lietuvių tremtinių“; trečioje, esančioje kitoje kryžiaus pusėje – tas pats užrašas danų kalba. Naują kryžių pašventino Lietuvos katalikų ir Danijos liuteronų bažnyčių dvasininkai. Ansamblio išsaugojimu rūpinasi įvairios danų institucijos.

Brazinskaitė Rima, http://pasauliolietuvis.lt/lietuviu-pabegeliu-palikimas-danijoje/


Paminklas Antanui Vilkutaičiui Boržomyje

Antanas Vilkutaitis (1864 m. Gulbiniškiuose - 1903 m. Peterburge) - kelių inžinierius, dramaturgas, publicistas, spėjamas pirmosios lietuviškos komedijos „Amerika pirtyje“ autorius. Kartu su broliu J. Vilkutaičiu pasirašinėjo Keturakio slapyvardžiu. Gimnazijoje susidomėjo lietuvių veikla, platino draudžiamą spaudą. 1887 m. baigė Maskvos universiteto Fizikos ir matematikos fakultetą, dalyvavo Maskvos lietuvių studentų draugijos veikloje. 1891 m. baigė Peterburgo kelių inžinierių institutą ir buvo paskirtas kelių inžinieriumi į Sakartvelą. Studijuodamas Peterburge perrašė dalį S. Daukanto Istorijos žemaitiškos rankraščio. Publicistinius straipsnius skelbė leidiniuose Ūkininkas, Varpas, Vienybė lietuvninkų. Juose kėlė nacionalinio išsivadavimo, spaudos legalizavimo, liaudies švietimo, inteligentų šeimų kūrimo klausimus, smerkė lietuvių rusinimą ir lenkinimą, siūlė boikotuoti kitataučių ekonominę veiklą Lietuvoje, pranašavo Rusijos imperijos žlugimą. Toleravo įvairias politines pažiūras, bet nepritarė radikalizmui, katalikybę laikė lietuvybės atrama, demokratizmą – prigimtiniu lietuvių bruožu.

Sakartvele jis gyveno daugiau kaip dešimtmetį (1891–1902), iš jų dvejus metus (1893–1894) praleido Boržomyje, vadovavo geležinkelio atkarpos į Boržomį tiesimui. Įstabaus grožio Boržomio slėnyje parašyti brandžiausi A.Vilkutaičio kūriniai. 1892 m. „Varpe“ Stelli slapyvardžiu buvo išspausdintas nemažas straipsnis „Gruzinai ir jų padėjimas“, kuriame pirmąkart lietuvių skaitytojui pristatomas Sakartvelas, jo istorija, gamta, kai kurie įžymūs žmonės, apibūdinami vietos laikraščiai ir žurnalai. Spėjama, kad šio straipsnio autorius buvo A.Vilkutaitis. 1898 m. „Ūkininke“ A.Vilkutaičio-Tautiečio vardu paskelbtas straipsnis „Apie gruzinus ir jų pakilimą“, jame plačiai nušviečiama krašto istorija ir jo anuometinė būklė. A.Vilkutaitis yra pirmasis lietuvių rašytojas ir publicistas, taip plačiai Lietuvos skaitytojui atvėręs duris į Sakartvelo kasdienybę.

2012 m. A.Vilkutaičiui greta Boržomio senosios geležinkelio stoties atidengtas paminklas.

Pabarčienė Reda, https://www.vle.lt/straipsnis/antanas-vilkutaitis
Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerijos informacija, https://urm.lt/default/lt/naujienos/lietuvisku-pedsaku-sakartvele-zemelapis-kviecia-tyrineti-simtamete-draugyste_1

Antanas Vilkutaitis - Keturakis (1864–1903)


Nemaža lietuvių Insbruke susitelkė 1944 vasarą - dauguma traukėsi iš bombarduojamos Vienos. Čia gyveno apie 800 lietuvių. 1945 Innsbrucko universitete studijavo 135, 1946 – 85 lietuviai studentai; 29 lietuviams 1945–49 čia suteiktas daktaro laipsnis. 1945 sudaryta lietuvių studentų atstovybė, 1945 pabaigoje–1947 vadinosi Lietuvių studentų sambūriu Lithuania, vėliau iki 1948 vėl veikė atstovybės pavadinimu (pirmininkai H. Nagys, J. Budzeika). Sambūris turėjo visuomenininkų, kultūros, sporto sekcijas, tautinių šokių grupę (vadovas G. Balukevičius). 1946–47 išleisti žurnalo Sambūris 4 numeriai, 1949 rotaprintu išspausdinta Innsbrucko lietuvių studentų sambūrio Lithuania 1945–1949 veiklos apžvalga. Studentų kapelionu buvo kun. P. Bačinskas. Daug lietuvių iš Innsbrucko išvyko į Vokietiją, apie 1950 dauguma persikėlė į Jungtines Amerikos Valstijas ir kitas šalis.

Insbruko universitete germanistiką ir meno istoriją studijavo  poetas, leidinių „Nepriklausoma Lietuva“ redaktorius ir „Literatūros lankai“ kritikas, M. Rilkės ir G. Traklio poezijos į lietuvių kalbą vertėjas Henrikas Nagys (1920–1996).  Insbruko universitete H. Nagys apsigynė filologijos daktaro laipsnį. Šiame  mieste 1946 m. buvo išleista jo pirmoji lyrikos knyga Eilėraščiai. Šis veikalas buvo išleistas „Brenner“ leidykloje, kuri yra išlikusi ir sėkmingai plėtoja savo veiklą.

Spečiūnas Vytautas, https://www.vle.lt/straipsnis/innsbruck/
Užsienio reikalų ministerijos informacija


Urugvajaus lietuvių kultūros draugija (Asociación Cultural Uruguay Lituania) - svarbiausia Urugvajaus lietuvių organizacija. Įkurta 1929, nuo 1973 atlieka lietuvių bendruomenės funkcijas. Montevidėjo Sero (Villa del Cerro) turi patalpas (Clubo lituano), kuriose vyksta dauguma Urugvajaus lietuvių renginių. Prie Urugvajaus lietuvių kultūros draugijos veikė sekmadieninė lituanistinė mokykla Gabija, vaikų šokių grupė Rintukai, jaunimo šokių ansamblis Ąžuolynas. Nuo 1962 leidžia mėnesinį biuletenį Žinios (Noticias).

Ant vienos Urugvajaus lietuvių kultūros draugijos išorinės sienos – dailininko Gabriel Vuljevo Tupčiausko nutapyti vaizdai. 2018 m. tas pats dailininkas sukūrė Urugvajaus pašto ženklą paminėti Lietuvos Nepriklausomybės šimtmetį.

Pastatas labai erdvus, yra nemažas vidinis kiemas ir kiemelis po ąžuolu, kuris atgavus nepriklausomybę buvo nelegaliai atvežtas iš Lietuvos.

https://www.vle.lt/straipsnis/urugvajaus-lietuviu-kulturos-draugija/
https://www.lrt.lt/naujienos/kultura/12/245300/lietuva-urugvajuje-ypatingoje-sienoje-stilizuoti-lietuvos-atspindziai-iii-dalis
https://literaturairmenas.lt/publicistika/giedre-mileryte-japertiene-imusu-daugiau-nei-3-milijonaii

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Nematerialus kultūros paveldas; Papročiai, apeigos, šventiniai renginiai; Tradiciniai amatai; Atlikimo menai; Atmintinos vietos


Paminklas S. Dariui ir S. Girėnui Marketo parke Čikagoje

Paminklas garsiesiems „Lituanica” pilotams Steponui Dariui ir Stasiui Girėnui – neatskiriama lietuviškoji erdvinė Market (Marquette) parko rajono dalis. Anot „Naujienų“ žurnalisto Jurgio Janušaičio, šią vietą „puošia du didieji lietuvių rankomis ir pinigais statyti paminklai. Parko kampe, didžiųjų gatvių sankryžoje, stovi mūsų tautos didvyriams – Atlanto nugalėtojams – Dariui ir Girėnui paminklas, o už moderniųjų ligoninės [kazimieriečių!] iškyla naujos bažnyčios bokštai.“[1] Art Deco stilistikos paminklas sukurtas lietuvių kilmės architekto Karolio Koncevičiaus (Koncevic) (1909–2000) ir žymiojo prancūzų skulptoriaus Emilio Antuano Burdelio mokinio, prancūzų kilmės amerikiečių skulptoriaus Raulio Džoseto (1900–1957)[2]. Paminklas lakūnams pastatytas 1935 m. ir yra seniausias iš tradiciškai lankomų Market parko lietuviškų vietų bei žymi pirmosios emigrantų bangos pastangas simboliškai įprasminti lietuvybę.

Vaidas Petrulis

[1] Janušaitis, Jurgis. Marquette parke pasižvalgius. Naujienos, 1966 m. rugpjūčio 26 d., p. 3.

[2] Karilė Vaitkutė. Kas buvo Dariaus ir Girėno paminklo Čikagoje architektas? Draugas, prieiga per internetą: http://www.draugas.org/legacy/04-22-09vaitkutedargir.html.


Buvę Lenkų dailės skatinimo draugijos rūmai (dabartinė Nacionalinė meno galerija)

1900 m. Lenkų dailės skatinimo draugija, sutrumpintai vadinta Zachęta, persikėlė į aukotojų lėšomis pastatytą ištaigingą pastatą, suprojektuotą Stefano Szyllerio. Kaip draugijos būstinė pastatas tarnavo iki 1942 m. Dabar tai yra Lenkijos Nacionalinė meno galerija.

Nuo pat atidarymo čia imti rengti kasmetiniai pavasariniai salonai. Mikalojus Konstantinas Čiurlionis čia užsukdavo ne tik kaip eilinis lankytojas, bet ir kaip dalyvis:  Varšuvos dailės mokykla čia eksponavo geriausius ugdytinių darbus.

Nida Gaidauskienė
Plačiau publ.: Lituanistika | Menininko atminimo vietos karo destrukcijos perkeistame mieste / Nida Gaidauskienė


Šv. Margaritos bažnyčia Adelaidės Croydon priemiestyje yra suprojektuota lietuvių kilmės architekto Vaclovo Algimanto Navako.
V. A. Navakas (1928 m. Kaune - 2018 m. Adelaidėje) - Australijos lietuvių architektas. II pasaulinio karo pabaigoje su tėvais pasitraukė į Vokietiją, vėliau persikėlė į Australiją. 1951–53 m. studijavo Adelaidės universitete, 1956 m. baigė architektūrą Pietų Australijos kalnakasybos ir pramonės mokykloje Adelaidėje. 1957 m. su partneriu įkūrė architektūros bendrovę Navakas and Associates Architects.
V. A. Navakas projektavo daugiausia bažnyčias ir mokyklas, taip pat viešbučius, kitus pastatus. Svarbiausi projektai: Prisikėlimo bažnyčia North Unley (1963 m.), Somertono bažnyčia (1970 m., abi Pietų Australijos valstijoje), Šv. Margaritos bažnyčia Croydone (Viktorijos valstija, 1968 m.), viešbučių kompleksas Eucloje (Vakarų Australijos valstijoje, 1972–88 m.), taip pat suprojektavo koledžų ir mokyklų Adelaidės priemiesčiuose (1968–88 m.).

Balutis Viktoras, https://www.vle.lt/straipsnis/vaclovas-algimantas-navakas/


Šv. Labre indėnų misijos kompleksas Montanoje

1959 m. lietuvių išeivis architektas Jonas Mulokas suprojektavo Tėvų kapucinų Indėnų misijos kompleksą Ašlande, Montanos valstijoje. Architektūrinėje pastatų išraiškoje J. Mulokas stengėsi suprasti indėnų menui ir jų pastatams būdingus bruožus ir jų interpretaciją pritaikyti naujų pastatų architektūroje. Šis projektas 1962 m. gavo Amerikos registruotų architektų paskatinamąjį apdovanojimą. Indėnų misijos valgykla ir koplyčia buvo pastatyta 1962 m.

Indėnų meno motyvai atsispindėjo ir Vytauto Kazimiero Jonyno sukurtuose vitražuose, išdėstytuose koplyčios, vienuolyno ir galerijų languose.

Rasa Andriuškytė-Žukienė, Dailininko V. K. Jonyno kūryba ir „lietuviško stiliaus“ JAV lietuvių bažnyčių architektūroje, in: Krikščioniškoji kultūra ir religijotyra, 2007.22(50), VDU
Nijolė Bučiūtė, Architektas Jonas Mulokas (1907-1983), in: Archiforma 1996/2
https://autc.lt/architekturos-objektas/?id=2021

Vytautas Kazimieras Jonynas; Jonas Mulokas


Tepliava, Tepliuva (vok. Tapiau) – miestas Priegliaus ir Deimenos išsišakojime. Tai vienas iš svarbesnių nadruvių centrų, kryžiuočių kronikose vadintų Tapiow, Tapiowe vardais. Vietovė buvo gyvenama jau geležies amžiuje: 1935 m. miesto vakarinėje dalyje aptiktas XI–XIII a. kapinynas, kuriame rasta prūsų kario liekanų ir ginklų likučių, arklio kapas, galąstuvas kardui galąsti, geležinis durklas, peilis.

Pirmąsyk vietovė paminėta Petro Dusburgiečio, aprašiusio, kaip 1254–1255 m. Bohemijos karalius Pršemislas II Otakaras užsitikrino Tepliavos apylinkių gyventojų nuolankumą. Kryžiuočiai 1265 m. Priegliaus dešiniajame krante pasistatė medinę pilaitę. 1280–1301 m. Tepliava buvo komtūrijos centras. Kiek šiauriau nuo miesto buvo Deimenos ištakos. Per didelius potvynius Prieglius susiliedavo su Deimena. Šaltiniuose upė vadinama Deyme, Dehme, Deim. Senasis jos vardas yra Laba.

1383 m. spalio 21 d. pabėgęs iš Krėvos kalėjimo čia Vygando vardu slapta krikštijosi Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas. Jo krikšto tėvas buvo Ragainės komtūras Vygandas fon Balterheimas, o krikšto motina – Tepliavos seniūno žmona. Pilies kalėjime kalėjo Kęstučio sūnus Vaidotas.

Gyvenvietė prie pilies pradėjo formuotis apie 1450 m. pasibaigus karams. 1502 m. paskirtas kunigas parapinei bažnyčiai. XVI a. pilis buvo rekonstruota. 1568 m. joje mirė paskutinis Kryžiuočių ordino didysis magistras ir pirmasis Prūsijos hercogas Albrechtas. 1525 m. jis pavertė (sekuliarizavo) Kryžiuočių ordiną pasaulietine organizacija, įvedė šiame krašte Liuterio mokslą. Jo lėšomis buvo spausdinami pirmieji lietuviški raštai.

Tepliava plėtėsi dėl krovinių, ypač medienos, gabenimo Deimena ir Priegliumi į Karaliaučių. 1722 m. karalius Friedrichas Wilhelmas I suteikė miesto teises, patvirtino herbą.

1797 m. pilyje atidaryta senyvų kareivių prieglauda. Jos ataskaitos dar po 1923 m. buvo spausdinamos ir lietuvių kalba. 1878 m. pilis buvo perstatyta: paaukštinta, nugriauti kampiniai bokštai. Tarpukariu Tepliavoje veikė garlaivių, kursavusių iš Karaliaučiaus į Vėluvą, Tilžę bei Klaipėdą, stotis.

1945 m. ir ypač pokario metais Tepliava smarkiai nukentėjo. Išliko XIV–XX a. pastatų kompleksas pilyje bei dalis senamiesčio, įskaitant bažnyčią, kurioje dabar įsikūrusi stačiatikių cerkvė, bei rotušė, statyta 1922 m.

Safronovas Vasilijus, https://www.mle.lt/straipsniai/tepliava
Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990