Martyno Mažvydo Katekizmo egzempliorius Torunėje

Žinomi tik du išlikę Martyno Mažvydo Katekizmo egzemplioriai. Vienas saugomas Vilniaus universitete, o kitas - Torunės Mikalojaus Koperniko universiteto bibliotekoje.

Katekizmas (Katekizmo prasti žodžiai, mokslas skaitymo rašto ir giesmės) – unikalus lietuvių raštijos paminklas, pirmoji išspausdinta knyga lietuvių kalba su pirmuoju originaliu lietuvišku eiliuotu tekstu ir gaidomis. Išleista 1547 m. Karaliaučiuje 200–300 egzempliorių tiražu, jos autorius ir sudarytojas – Martynas Mažvydas (apie 1510–1563). Autorius šios knygos tituliniame lape nenurodomas, tačiau, kaip iššifravo lenkų kalbininkas Janas Safarewiczius, jis įrašytas akrostichu eiliuotoje pratarmėje: MARTJNVS MASVJDJVS.

Knygą sudaro lotyniškas ketureilis Didžiajai Lietuvos Kunigaikštystei, Karaliaučiaus universiteto rektoriaus Friedricho Staphylo lotyniška pratarmė Malonės ir ramybės Lietuvos bažnyčių ganytojams ir tarnams, M. Mažvydo eiliuota pasaulietinio pobūdžio lietuviška prakalba Knygelės pačios byla lietuvinikump ir žemaičiump, trumpas elementorius Pigus ir trumpas mokslas skaityti ir rašyti, 5 dalių evangelikų liuteronų katekizmas (verstiniai religiniai, socialiniai ir doroviniai pamokymai) ir 11 giesmių su gaidomis rinkinėlis Pradestyse giesmes šventas.

Vyrauja gotikinis (švabacho) šriftas, bet lotyniška dedikacija ir lotyniška prakalba atspausdintos lotynišku šriftu (antikva). Meniniu požiūriu pirmoji lietuviška knyga yra kukli. Katekizmo antraštė papuošta renesanso stiliaus vinjete, kuri įrėmina knygos pavadinimą. Knyga atspindi XVI a. pradžioje Vakarų Europoje įsigalėjusias reformacijos idėjas ir jų paplitimą Lietuvoje.

Knyga Vilniaus universiteto skaitmeninėje kolekcijoje: https://kolekcijos.biblioteka.vu.lt/objects/VUB01_000408215#00001

Mašanauskienė Miglė, Fiksuoti istoriją, Lietuvos nacionalinės UNESCO komisijos sekretoriatas, 2022 https://unesco.lt/images/Fiksuoti_istorija_Pasaulio_atmintis.pdf
https://www.vle.lt/straipsnis/martynas-mazvydas/

Kilnojamasis kultūros paveldas; Inkunabulai ir rankraščiai, žemėlapiai ir natos, knygos ir kiti leidiniai


Kraslavos Šv. Liudviko katalikų bažnyčia

Kraslavos katalikų bažnyčia – ryškiausias baroko architektūros pavyzdys Latgaloje, ji statyta 1755–1767 m. Grafas Konstantinas Liudvikas Plateris nuo 1755 iki 1767 m.  fundavo naujos mūrinės bažnyčios statybas vietoje čia buvusios medinės bažnyčios. Ši trijų navų bazilika be bokštų, su monumentaliomis santūrių barokinių formų vidaus patalpomis, iš pradžių buvo sumanyta kaip Livonijos vyskupo katedra. Statybai vadovavo Antonio Parrocco, suteikęs jai Romos bažnyčias primenančią raišką. Bažnyčią puošia 13 altorių. Centrinės altoriaus freskos „Šventasis Liudvikas eina į kryžiaus žygį” autorius yra italų menininkas F. Kastaldi. Vėliau centrinį altorių papildė to paties pavadinimo lenkų menininko J. Mateiko altoriaus paveikslas. 1775 metais po bažnyčia įrengti grafų Pliaterių šeimos kapai. 1757–1844 metais prie bažnyčios veikė Religinis seminaras – pirma aukštoji mokykla Latvijoje. Pamaldos vyksta kiekvieną dieną.

https://www.visitkraslava.com/lt/turizmas/lankytinos-vietos/kraslavos-baznycios/kraslavos-kataliku-baznycia
https://www.ldk-ticino.info/kraslava

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (sakralinė)

Konstantinas Liudvikas Pliateris (1722–1778)


Buv. Šv. Kazimiero lietuvių bažnyčia Vinipege

Buvusią Šv. Kazimiero bažnyčią lietuvių bendruomenei suprojektavo lietuvių kilmės architektas Alfredas Kulpa - Kulpavičius. Tai ketvirtoji bažnyčia, kurią architektas suprojektavo Kanadoje. Statybos prasidėjo 1953 m., pastatant rūsį. Iki 1957 m. statybvietė buvo uždengta laikinu stogu. Interjere yra granitinės arkos, kurios parapijiečių buvo atgabentos iš Seven Sisters vietovės Manitobos provincijoje. Bažnyčia lietuviams priklausė iki 1999 m. Dabar bažnyčia priklauso Nuostabios Dangaus malonės (angl. Amazing Grace) parapijai.

Kulpa‑Kulpavičius Alfredas (1923 m. Baisogaloje - 2007 m. Druskininkuose) - Lietuvos ir Kanados architektas. 1941–43 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete, 1942–43 m. ir Kauno taikomosios dailės institute. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1951–2006 m. gyveno Kanadoje, iki 1997 m. dirbo savo įsteigtoje architektūrinėje bendrovėje Toronte. Kanadoje suprojektavo lietuvių parapijų bažnyčių: Aušros Vartų Monrealyje (1952 m.), Šv. Grigaliaus Toronte (1959 m.), Prisikėlimo parapijos ir vienuolyno pastatus (1965 m.). Suprojektavo daugiaaukščių ir kotedžinių gyvenamųjų namų. Sukūrė smulkiosios architektūros statinių – kryžių, koplytstulpių, antkapinių paminklų.

https://www.vle.lt/straipsnis/alfredas-kulpa-kulpavicius

http://www.winnipegarchitecture.ca/432-elgin-avenue/


Tvankstės pilis stovėjo ant kalvos, dešiniajame Priegliaus krante. Kryžiuočiai ją sudegino ir 1255 m. toje vietoje pasistatė savo medinę pilį. Vėliau  iškilo mūrine pilis, apjuosta dviem sienom su devyniais bokštais. Po Didžiojo prūsų sukilimo tiek prūsai, tiek lietuviai ne kartą norėjo Karaliaučiaus pilį užimti. 1457 m. į Karaliaučių atsikėlė Ordino vyriausiasis magistras, o vėliau Ordinas čia perkėlė ir savo sostinę iš Marienburgo.

XVI a. 2,5–3 km spinduliu nuo pilies buvo pastatytas gynybinis pylimas, žinomas Lietuvių pylimo vardu. Pradžioje tai buvo tik aukštas žemės pylimas su giliu ir plačiu grioviu. Bėgant laikui jis keitėsi. 1626–1634 m. pagal lietuvių architekto Teofilio Spynausko projektą Lietuvių pylimas buvo pirmą kartą rekonstruotas. Pastatyti bastionai, kazematai. Ypač darbai paspartėjo Karaliaučiuje apsigyvenus paskutiniam Biržų–Dubingių Radvilų šakos atstovui – Boguslavui Radvilai, tapusiam Brandenburgo ir Prūsijos valdovo kunigaikščio Frydrycho patarėju ir Prūsijos generalgubernatoriumi. Jis apjuosė Karaliaučių gynybiniu pylimu.

Pilis, tapusi hercogų dvaru, XVII a. buvo rekonstruota. Pilies bažnyčioje buvo karūnuojami Prūsijos karaliai. Vėliau joje įšventindavo evangelikų kunigus. 1675 m. spalio 21 d. čia buvo įšventintas Pilypas Ruigys, o 1743 m. spalio 21 d. – Kristijonas Donelaitis.

Pilyje veikė sena biblioteka, nuo 1743 m. čia įsikūrė prūsistiką ir lituanistiką tyrinėjusi karališkoji vokiečių draugija - iki Lietuvių literatūros draugijos įsteigimo 1879 m. Tilžėje, tai buvo svarbiausias lituanistinių tyrinėjimų centras. Nuo 1844 m. Karaliaučiaus pilyje veikė draugija „Prūsija“, tyrinėjusi Mažosios Lietuvos ir Prūsijos praeitį. Draugijos surinktoms archeologijos ir etnografijos vertybėms pristatyti pilyje buvo įkurtas muziejus.
Po Antrojo pasaulinio karo iš pilies liko vien plikos sienos, kurios 1967 m. buvo susprogdintos. Dabar šioje vietoje – centrinė aikštė su buv. Tarybų rūmais.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Atmintinos vietos

Algirdas (1296–1377); Jonas Bretkūnas (1536–1602); Vytautas Didysis (apie 1350–1430); Kęstutis (apie 1297–1382); Boguslavas Radvila (1620–1669); Kristijonas Donelaitis (1714–1780); Pilypas Ruigys (1675–1749); Herkus Mantas (m. 1273); Abraomas Kulvietis (1510–1545); Martynas Mažvydas (1510–1563)


Liudvikas Mykolas Pacas (1778–1835) buvo Jiezno grafas – paskutinysis Pacų vyriškosios linijos atstovas. Jis gimė Strasbūre, mokėsi Anglijoje, Prancūzijoje, Lenkijoje ir Vilniaus universitete, vasaras dažnai praleisdavo Jiezno dvare. Jis kovojo Prancūzijos imperatoriaus Napoleono I kariuomenės daliniuose Ispanijoje ir Austrijoje. Buvo Napoleono I adjutantas, dalyvavo jo žygyje į Rusiją. 1813 m. apdovanotas Virtuti Militari ordinu. 1815 m. grįžo į Lenkijos karalystę, ūkininkavo savo dvaruose, daugumą valstiečių pervedė į činšą. Į savo valdas Dauspudoje Pacas pakvietė apie 500 naujakurių iš Škotijos ir Anglijos (daug ūkininkų ir amatininkų, o taip pat ekonomus bei sodininką), kurie labai ženkliai prisidėjo prie Pacų valdų ekonominės plėtros ir modernizavimo. Per 1830–1831 m. sukilimą L. M. Pacas buvo sukilėlių laikinosios vyriausybės narys, vadovavo rezerviniam korpusui, Ostrolenkos mūšyje sužeistas. Sukilimui pralaimėjus emigravo į Prancūziją,  mirė 1835 m. Izmire, Turkijoje. Didžiulį Pacų turtą konfiskavo rusų valdžia ir tokiu būdu buvo sunaikinti nuostabaus grožio pastatai, išsklaidyti meno kūriniai, sustabdyta moderni ekonominė veikla.

L.M. Pacas palaidotas Turkijos Izmiro Šv. Polikarpo bažnyčioje.

https://www.vle.lt/straipsnis/liudvikas-mykolas-pacas/


Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų (Uspenijės) soboras Volodymyre

Susijusios asmenybės: Vaišelga

Susiję laikotarpiai: 13 a.

Reikšmė Lietuvai: LDK laikus menanti šventovė, galima Vaišelgos palaidojimo vieta.

Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų (Uspenijės) soboras (XII, XVIII, XIX a.) - vienas seniausių išlikusių Volodymyro pastatų. Šventovė buvo sumūryta dar XII a. Volodymyro piliavietėje ir joje buvo laidojami Voluinės kunigaikščiai. Pastatas perstatytas XVIII a. ir stipriai rekonstruotas XIX a. Šalia soboro nuo XV a. įkurti Vyskupų rūmai. Nors senieji pastatai buvo perstatyti XX a. antroje pusėje, išliko senoji originali keturkampė varpinė, liudijanti apie buvusį gynybinį statinių pobūdį.

Anot tradicijos šalia šios šventovės XIII a. buvo palaidotas Mindaugo sūnus, stačiatikis Vaišelga (apie 1230-35 - 1267 04 17). Čia atrastas kryžius, ženklinantis Lietuvos didžiojo kunigaikščio kapą.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Liškevičienė, Jolita, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
http://www.iaa.lt/lt/main/veikla/svietimas
https://www.vle.lt/straipsnis/vaiselga/


Kryžius atminti lietuviams palaidotiems Sakartvele

1989 m. Kaukazo krašte buvo apie 977 lietuviai (Tbilisyje - 353). Tbilisyje, Petro ir Povilo kapinėse nuo seno buvo laidojami kitataučiai. Yra žinoma, kad šiose kapinėse palaidotas 1881 m. miręs mokslininkas Juozapas Chodzka, Kaukaze vykdęs geodezinius matavimus, tačiau tiksli kapo vieta nežinoma. 2012 m. kapinėse pastatytas lietuviškas kryžius per karus žuvusiems,  tremtiniams ir kitiems lietuviams, kurių kapavietės nežinomos.

Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerijos informacija, https://urm.lt/default/lt/naujienos/lietuvisku-pedsaku-sakartvele-zemelapis-kviecia-tyrineti-simtamete-draugyste_1

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Paminklai

Nepriklausomybės atkūrimas (nuo 1990 m.)


Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.

https://www.findagrave.com/cemetery/46105/saint-josephs-cemetery


Henriko Dmachausko kurti biustai Jungtinių Valstijų Kapitolijuje

Jungtinių Valstijų Kapitolijuje, Vašingtone, eksponuojami Henriko Dmachausko sukurti Tado Kosciuškos ir Kazimiero Pulaskio marmuriniai biustai.

Dmachauskas Henrikas (bltr. Henrych Dmachouski, lenk. Henryk Dmochowski) (1810-1863 m.) - skulptorius, 1830–1831 sukilimo ir 1863–1864 sukilimo dalyvis. Iš dvarininkų. Vilniaus universitete baigė teisę, studijavo skulptūrą. 1841–51 tobulinosi Dailės mokykloje Paryžiuje, skulptorių F. Rude’o, P. J. Davido d’Angers dirbtuvėse.

Per 1830–1831 sukilimą veikė Trakų apskrityje; sukilimui pralaimint su sukilėliais pasitraukė į Varšuvą; iš čia emigravo į Prancūziją. Ten priklausė Lietuvos ir rusų žemių draugijai.

1851–61 gyveno Jungtinėse Amerikos Valstijose, kur sukūrė reikšmingų skulptūros darbų, įskaitant šiuos Jungtinių Valstijų Kapitolijuje saugomus biustus. JAV jis buvo žinomas Henry D. Saunders vardu.

Rengiant 1863–1864 sukilimą buvo Dysnos apskrities karinis komisaras, per sukilimą –sukilėlių būrio vadas. Siekė valstiečius aprūpinti žeme. Žuvo per susirėmimą su Rusijos kariniu daliniu.

Sukūrė plakečių (J. Zaliwskio, 1849), portretinių biustų (G. Washingtono, B. Franklino, T. Jeffersono, generolo W. Greene’o 1852–61, M. Balinskio, 1863), figūrinių antkapinių paminklų (savo žmonos, 1858, Filadelfijoje), skulptūrų (šv. Vladislovo, 1862, Vilniaus arkikatedroje), medalionų (žudynėms Galicijoje atminti; 1846, M. Balinskio, 1861, Barboros Radvilaitės, 1862). Kūriniai romantinės krypties, patosiški, laisvos, impulsyvios lipdybos; kai kurie klasicizmui būdingų raiškos formų.

Indriulaitis Aleksandras, Sliesoriūnas Feliksas, https://www.vle.lt/straipsnis/henrikas-dmachauskas

https://americanart.si.edu/artist/henry-dmochowski-saunders-4267

https://www.senate.gov/art-artifacts/fine-art/sculpture/21_00012_000.htm
https://www.senate.gov/art-artifacts/fine-art/sculpture/21_00015_000.htm

https://www.govinfo.gov/content/pkg/GPO-CDOC-107sdoc11/pdf/GPO-CDOC-107sdoc11-2-99.pdf

Kilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė


Vietovė įsikūrusi prie seno Vilniaus–Zaslavlio kelio ir Krevos upelio, Beržuonos intako.

Manoma, kad XII a. Krėvoje jau galėjusi stovėti medinė pilis, o XIV a. pradžioje jos vietoje pastatyta mūrinė. Didysis kunigaikštis Gediminas Krėvą paskyręs valdyti sūnui Algirdui, o šis apie 1338 m. pastatydinęs naują pilį. Po Algirdo mirties Krėvą paveldėjo jo sūnus Jogaila. 1382 m. viename iš šios pilies kambarių paslaptingai žuvo Jogailos dėdė - Vytauto tėvas - kunigaikštis Kęstutis. Šioje pilyje buvo kalinamas ir Vytautas.

1385 m. rugpjūčio 14 d. čia buvo pasirašyta Krėvos sutartis, kuria numatytas Jogailos ir visos Lietuvos krikštas, Jogailos vedybos su Jadvyga ir glaudesni Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės santykiai su Lenkijos Karalyste.

1433 m. pilis buvo nusiaubta Švitrigailos, XVI a. pradžioje puldinėta totorių ir rusų. 1564 m. Žygimantas Augustas Krėvą padovanojo iš Maskvos į Lietuvą atbėgusiam kunigaikščiui Andrejui Kurbskiui.

Iki šių dienų tebėra Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kunigaikščių pilies liekanos. Iš lauko akmenų ir plytų mūrytos sienos siekė 10-12 m aukštį, o keturkampiai bokštai - apie 19 metrų.

Račiūnaitė, Tojana, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Vietovės

Žygimantas Augustas (1520–1572); Gediminas (apie 1275–1341); Algirdas (1296–1377); Vytautas Didysis (apie 1350–1430); Jogaila (1348–1434); Kęstutis (apie 1297–1382); Švitrigaila (apie 1370–1452)


Onos Jogailaitės kapas Vavelio katedroje

Ona Jogailaitė 1523 m. (Krokuvoje) - 1596 m. (Varšuvoje). Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Žygimanto Senojo ir Bonos Sforzos duktė, jų sūnaus valdovo Žygimanto Augusto sesuo. Tėvų dvare gavo gerą išsilavinimą. Ilgai buvo netekėjusi, gyveno Vavelyje, Plocke (Mazovija), Vilniuje (1558–64 m). Nors Žygimantas Augustas su seserimi neretai konfliktavo (pvz., dėl vedybų su Barbora Radvilaite), vis dėlto jai užrašė savo testamentą. Po brolio mirties 1572 m. nutrūkus vyriškajai Jogailaičių linijai Ona Jogailaitė buvo laikoma dinastijos tęsėja, simboliškai tituluota infante - tai suteikė jai nemažą politinę įtaką per tris tarpuvaldžių (bekaralmečių) laikotarpius. Lenkijos ir Lietuvos politinio elito požiūriu, Oną vesti turėjo būsimas karalius.

1575 m. Varšuvoje Ona Jogailaitė buvo paskelbta Lenkijos karaliene ir Lietuvos didžiąja kunigaikštiene, bet sosto neužėmė. 1576 m. ištekėjo už Lenkijos karaliumi išrinkto Transilvanijos kunigaikščio Stepono Batoro. Karališkoji pora buvo drauge vainikuota Vavelyje.

Ona Jogailaitė bandė stiprinti savo grupuotės politinę įtaką ir dėl to ėmė konfliktuoti su valdovu Steponu Batoru. Gyveno atskirai nuo jo, daugiausia Varšuvoje. Čia pasireiškė aktyvia ūkine veikla, prašmatniu dvaro gyvenimu, kova su reformacija. Atgavo dalį motinos palikimo Bari kunigaikštystėje Italijoje. 1586 m. tapusi našle, stengėsi, kad nauju Lenkijos karaliumi taptų jos seserėnas, sesers Kotrynos sūnus Zigmantas Vaza. Ilgainiui susipyko ir su juo. Paskutinius gyvenimo metus praleido Varšuvoje. Garsėjo ne tik politinėmis ambicijomis, bet ir dideliu pamaldumu. Varšuvoje įsteigė Šv. Onos broliją, palaikė artimus ryšius su popiežiaus nuncijais, žymiais jėzuitais, tarp jų su – Petru Skarga, kuris jai dedikavo savo veikalą Šventųjų gyvenimai (1579 m.), o per laidotuves savo kalboje jos gyvenimą pavadino gražia Jogailaičių dinastijos pabaiga.

Ona Jogailaitė palaidota Krokuvoje, Vavelio Žygimantų koplyčioje.

Petrauskas Rimvydas, https://www.vle.lt/straipsnis/ona-jogailaite/


Kryvičų trinitorių vienuolyno ir Šv. Andriejaus bažnyčios kompleksas

Kryvičių miestelis yra 11 km į pietvakarius nuo Budslavo, Minsko srityje. 1770 m. Trakų pakamaris Andrius Vladislovas Ukolskis čia fundavo trinitorių vienuolyną. Netrukus (tarp 1776 ir 1796 m.) medinius pastatus pakeitė vėlyvojo baroko stiliaus, mūrinis trinitorių vienuolyno ir Šv. Andriejaus bažnyčios kompleksas, išlikęs iki šių dienų.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Pro pelkių apsuptą Pinską ėjo svarbus upių kelias iš Dniepro į Nemuną ir Vyslą. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės istorijoje Pinskas atliko reikšmingo prekybos ir kultūros centro vaidmenį.

Paminėtas Nestoro metraštyje dar 1097 metais. XII a. įėjo į Turovo kunigaikštystę, o XIII a. pats tapo kunigaikštystės ir stačiatikių vyskupijos centru. Jo kunigaikščiai kovojo su Kijevo, Haličio ir Lietuvos valdovais. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sudėtyje Pinskas atsidūrė XIV a. pirmoje pusėje, kai didysis kunigaikštis Gediminas jį atidavė valdyti savo sūnui Narimantui. 1539 m. Pinskas tapo seniūnijos, 1566 m. – ir Brastos vaivadijos pavieto centru. 1581 m. jam suteiktos miesto savivaldos teisės. Nukentėjo per XVII a. vidurio ir XVIII a. pradžios karus su Maskva ir Švedija. 1793 m. prijungtas prie Rusijos.

XVII–XVIII a. Pinskas buvo svarbus vienuolių gyvenimo centras. Jų palikimas ir šiandien sudaro didžiąją dalį Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės materialiojo paveldo Pinske.

Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia ir pranciškonų vienuolynas – viena seniausių šio ordino buveinių Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje, kurios įkūrimas datuojamas XIV a. pabaiga. Mus pasiekė mūrinė bažnyčia pastatyta 1712–1730 m.

Pavieto stalininko Mikalojaus Jelskio iniciatyva Pinske įsikūrė ir jėzuitai. Po jo mirties, fundaciją 1632 m. jėzuitams suteikė didysis kancleris Albertas Stanislovas Radvila.

Pinsko seniūnas Karolis Dolskis priemiestyje, vadinamame Karolinu, 1695 m. įkurdino kunigų bartolomitų bendruomenę ir pastatydino jiems Šv. Karolio Boromiejaus bažnyčią. 1770–1782 m. jos vietoje iškilo dabartinė šventovė. 1836 m. vienuolynas ir bažnyčia uždaryti.

Bernardinų vienuolyną ir Šv. arkangelo Mykolo bažnyčią 1705 m. fundavo LDK didysis etmonas Mykolas Servacijus Višnioveckis.

Mieste išliko įspūdingas vėlyvojo baroko ir klasicizmo stilių Butrimavičių rūmų pastatas. Pinsko pavieto teisėjui Motiejui Butrimavičiui jis buvo pastatytas 1784–1790 m. pagal Vilniaus architekto Karolio Šildhauzo (Schildhaus) projektą.

Račiūnaitė, Tojana, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Gediminas (apie 1275–1341); Karolis Jielskis; Albertas Stanislovas Radvila (1595–1656)


Lietuvos vėliava „Vėliavų prospekte“ Kumoje

„Vėliavų prospektas“ yra žymus regiono daugiakultūris paveldas ir paminklas hidroelektros inžinerijos bei irigacijos sistemai „Snowy Scheme“. Prie šio projekto įgyvendinimo Naujajame Pietų Velse prisidėjo dešimtys tūkstančių įvairių tautybių imigrantų, tarp jų ir lietuvių. Tuo metu tai buvo ambicingiausias inžinerinis projektas pasaulyje. Manoma, kad ši programa stipriai prisidėjo prie Australijos daugiakultūriškumo.

„Vėliavų prospektas“ buvo įrengtas Kumos (Cooma) mieste, Sniego kalnuose, 1959 m., pažymint 10-ąsias projekto statybos pradžios metines. Kai kurios vėliavos reprezentuoja nebeegzistuojančias tautas, o kitos - ankstesnes nacionalines vėliavas, kurios dabar yra pakeistos.

Čia tarp kitų vėliavų plazda ir Lietuvos trispalvė.

Užsienio reikalų ministerijos informacija
https://www.snowymonaro.nsw.gov.au/Community/Vibrant-Communities/Arts-and-Culture/Public-Art/Avenue-of-Flags


1999 m. A. Baranauskui Seinuose pastatytas paminklas, skulptorius Gediminas Jokūbonis.

Antanas Baranauskas (1835 m. Anykščiuose - 1902 m. Seinuose) - lietuvių vyskupas, poetas, kalbininkas. Kilęs iš karališkųjų valstiečių. Baigęs Anykščių pradžios mokyklą ir Rumšiškių raštininkų mokyklą, 1853–1856 m. dirbo Vainuto, Raseinių, Sedos, Skuodo valsčių raštinėse. Sedoje susipažino su poete K. Praniauskaite, kuri paskatino jį kurti. 1856–58 m. mokėsi Varnių kunigų seminarijoje. 1862 m. baigęs Sankt Peterburgo dvasinę akademiją, 1863–64 m. tęsė teologijos studijas Miuncheno, Romos, Leuveno universituose. 1866–84 m. Kauno kunigų seminarijoje dėstė moralinę teologiją ir homiletiką, nuo 1871 m. – lietuvių kalbą. Nuo 1885 m. Žemaičių pavyskupis, nuo 1897 m. Seinų vyskupas. A. Baranauskas gynė Katalikų bažnyčios teises, priešinosi rusinimui. Palaikė ryšius su aušrininkais, vėliau nuo visuomeninės lietuvių veiklos nutolo. Seinuose pirmasis pradėjo sakyti pamokslus lietuvių kalba. 1902 m. mirė Seinuose, palaidotas Seinų Švč. Mergelės Marijos bazilikos Dievo Motinos koplyčioje.

Mikšytė Regina, https://www.vle.lt/straipsnis/antanas-baranauskas/
https://www.vle.lt/straipsnis/gediminas-jokubonis


Tapytojas Mišelis Kikoinas gimė 1892 m. gegužės 14 dieną Gomelyje. Ankstyvojoje vaikystėje su tėvais persikėlė į Rečycą (Baltarusijoje), kur jo tėvas gavo tarnybą banke. 1904 metais šeima persikėlė į Minską, kur jis lankė Jokūbo Krügerio dailės mokyklą ir ten susipažino su Chaimu Soutine‘u. 1910–1912 mokėsi Vilniaus piešimo mokykloje.

1912 m. emigravo į Paryžių. Studijavo Aukštojoje nacionalinėje dailės mokykloje. Apsigyveno menininkų dirbtuvėse La Ruche (Avilys) Monparnase.

Kikoinas vienas iš Paryžiaus meno mokyklos pionierių kartu su Amedeo Modigliani (1884–1920), Chaimu Soutine‘u, Pinku Kremeniu (Pinchus Krémègne, 1890–1981). Taip pat dalyvavo žydų menininkų parodose ir kitoje kultūrinėje veikloje kartu su Jacques Lipchitzu, Marc Chagall, Emmanuel Mané-Katz (1894–1962), Moïse Kisling (1891–1953), Julius Pincas (1885–1930), ir kitais.

I pasaulinio karo metais įstojo į Prancūzijos kariuomenę, dalyvavo mūšiuose.

Tarpukariu gyveno Paryžiuje.

II pasaulinio karo metais nuo nacių su savo šeima slėpėsi Tulūzoje.

Surengė personalinių parodų: 1920, 1935 (Paryžiuje), 1925, 1927, 1947, 1948 (Niujorke), 1945 (Tulūzoje), 1950 (Haifoje ir Tel Avive), 1951, 1959 (Londone), 1962 (Kanuose).

Nuo 1958 m. gyveno Kanuose.

1968 m. lapkričio 4 dieną mirė Paryžiuje.

Nuo 1920 metų Kikoinas eksponavo savo darbus Rudens salone (pranc. Salon d'Automne) Paryžiuje ir nuo tada buvo daugelio grupinių parodų dalyvis. 1927 m. dalyvavo grupinėje parodoje „Šiandienos įžymybės ir jaunimas“ Paryžiuje. 1928 m. „Modernus Prancūzijos menas“, Maskvoje. 1935 m. „Paryžiaus dailininkai“ Briuselyje, 1939 m. Ženevoje. 1945 m. „Žydų gerovės tarnybos“ parodoje Paryžiuje. 1953 m. “Šiuolaikinės tapybos atradimai ir įžymybės“ Paryžiuje, 1954 m. – „Rusų emigrantai dailininkai Paryžiuje“, Londone, 1959 m. „Soutine‘as ir jo ratas“ – Niujorke, Mančesteryje.

Kikoinas tapė peizažus, natiurmortus, aktus ir portretus. Jo kūryboje dominuoja ekspresionistinės realizmas artimas bendražygio Pinko Kremenio paveikslams. Natiurmortuose ir peizažuose atsiskleidžia ypač stipri Paul Cézanne‘o (1839–1906) tapybos įtaka. Iš pastarojo perima tiek kompozicinius principus kaip ir koloritą.

Kikoine kūrinių yra Paryžiaus moderniojo meno muziejuje (pranc. Centre national d’art et de culture Georges‑Pompidou), Miesto moderniojo meno muziejuje, Judaizmo meno ir istorijos muziejuje (pranc. Musée d'Art et d'Histoire du judaïsme) Paryžiuje, Marselio dailės muziejuje (pranc. Musée des Beaux-Arts de Marseille), Fabre muziejuje Grenoblyje, šiuolaikinio meno galerijoje Petit Palais Ženevoje, Lesterio muziejuje, Nacionalinėje Viktorijos galerijoje (angl. National Gallery of Victoria) Melburne, Tel Avivo dailės galerijoje, Jeruzalės muziejuje.

Lietuvoje Mišelio Kikoino kūrinių turi Lewben Art Foundation.

Prof. Dr. Raminta Jurėnaitė

Tarpukaris (1918-1940 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.)


H. Dmachausko kurti biustai Vašingtono nacionalinėje dailės galerijoje

Vašingtono nacionalinėje dailės galerijoje saugomi trys Henriko Dmachausko sukurti darbai: JAV prezidento Tomo Džefersono, JAV viceprezidento George Mifflin Dallas ir JAV keliautojo, daktaro Elisha Kent Kane portretiniai biustai.

Dmachauskas Henrikas (bltr. Henrych Dmachouski, lenk. Henryk Dmochowski) (1810-1863 m.) - skulptorius, 1830–1831 sukilimo ir 1863–1864 sukilimo dalyvis. Iš dvarininkų. Vilniaus universitete baigė teisę, studijavo skulptūrą. 1841–51 tobulinosi Dailės mokykloje Paryžiuje, skulptorių F. Rude’o, P. J. Davido d’Angers dirbtuvėse.

Per 1830–1831 sukilimą veikė Trakų apskrityje; sukilimui pralaimint su sukilėliais pasitraukė į Varšuvą; iš čia emigravo į Prancūziją. Ten priklausė Lietuvos ir rusų žemių draugijai.

1851–61 gyveno Jungtinėse Amerikos Valstijose, kur sukūrė reikšmingų skulptūros darbų, įskaitant šiuos Jungtinių Valstijų Kapitolijuje saugomus biustus. JAV jis buvo žinomas Henry D. Saunders vardu.

Rengiant 1863–1864 sukilimą buvo Dysnos apskrities karinis komisaras, per sukilimą –sukilėlių būrio vadas. Siekė valstiečius aprūpinti žeme. Žuvo per susirėmimą su Rusijos kariniu daliniu.

Sukūrė plakečių (J. Zaliwskio, 1849), portretinių biustų (G. Washingtono, B. Franklino, T. Jeffersono, generolo W. Greene’o 1852–61, M. Balinskio, 1863), figūrinių antkapinių paminklų (savo žmonos, 1858, Filadelfijoje), skulptūrų (šv. Vladislovo, 1862, Vilniaus arkikatedroje), medalionų (žudynėms Galicijoje atminti; 1846, M. Balinskio, 1861, Barboros Radvilaitės, 1862). Kūriniai romantinės krypties, patosiški, laisvos, impulsyvios lipdybos; kai kurie klasicizmui būdingų raiškos formų.

Indriulaitis Aleksandras, Sliesoriūnas Feliksas, https://www.vle.lt/straipsnis/henrikas-dmachauskas

https://americanart.si.edu/artist/henry-dmochowski-saunders-4267

https://americanart.si.edu/artwork/thomas-jefferson-21654


Susijusios asmenybės: Jonas Karolis Dolskis

Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a., 16 a., 17 a., 18 a.

Reikšmė Lietuvai: Vietovė Ukrainoje likusi LDK sudėtyje ir po Liublino unijos. Susijusi su garsia LDK didikų gimine Alšėniškiais.

Rivnės srityje esanti nuo XI a. minima Dubrovycia (Дубрoвиця, Dubrovytsya) Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės įtakon pateko XIII a. pab - XIV a. pirmoje pusėje ir išliko jos sudėtyje iki pat Abiejų Tautų Respublikos antrojo padalijimo 1793 m.

XIV-XV a. Dubrovycią valdė Alšėniškiai (dėl to gavo Alšėniškių-Dubrovickių pavardę). Jie čia pastatydino pilį. 1502 m. ją nusiaubė totoriai. XVI a. pabaigoje, išmirus Alšėniškių-Dubrovickių giminei, valdos šeimininkai dažnai keitėsi. Ją valdė tokios LDK giminės kaip Sapiegos, Dolskiai, Višnioveckiai, Oginskiai, Bžostovskiai, Plateriai tačiau nė vieni čia nuolat negyveno.

Alšėniškių statyta pilis XVII a. jau buvo apgriuvusi, o XVIII a. pabaigoje iš jos buvo likę tik pylimai ir mūro fragmentų.

Katalikų bažnyčia Dubrovycioje buvo pastatyta XVI a., o 1695 m. vienas aukščiausių LDK ir ATR centrinės valdžios pareigūnų, didysis maršalka Jonas Karolis Dolskis čia fundavo pijorų namus.

Šiandien Dubrovycioje yra paminklai dviem garsioms XVI a. Alšėniškių giminėms atstovėms - Stačiatikių bažnyčios šventąjai Julijonai Alšėniškei ir Anastasijai Alšėniškei - garsios Peresopnitsos evangelijos fundatorei. Ant šios evangelijos prisiekia šiuolaikinės Ukrainos prezidentai.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
https://www.vle.lt/straipsnis/alsenu-kunigaiksciai

LDK (iki 1569 m.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.)


Paminklas Augustui Stipriajam su Lietuvos Vyčiu Dresdene

Ant paminklo pjedestalo Frydrichui Augustui I Dresdene galima pamatyti Vytį. Valdovas, dar žinomas kaip Augustas Stiprusis (1670—1733), buvo Saksonijos kurfiurstas, Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis (1697–1704 ir nuo 1709 m.), todėl ant paminklo yra Saksonijos, Lietuvos ir Lenkijos herbai.

Paminklas pastatytas 1736 m. Auksinis raitelis yra tapęs miesto simboliu.

https://www.dresden.de/en/tourism/attractions/sights/neustadt_district/golden-horseman.php

Zacharias Longuelune; Jean Joseph Vinache; Ludwig Wiedemann


Palaimintojo Jurgio Matulaičio slaugos namai ir koplyčia Patname

1968 m. iškilę Palaimintojo Jurgio Matulaičio slaugos namai – svarbus Patnamo lietuviškojo paveldo fragmentas, siejamas su Palaimintojo J. Matulaičio Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo vargdienių kongregacija.

Pastačius naują pastatą, vienuolės, iki tol šv. Juozapo viloje vykdytą senelių priežiūrą, perkėlė į kur kas erdvesnes patalpas[1]. Modernus pastatas suformuotas iš atskirų, tarpusavyje sujungtų korpusų. Lietuvių laikraštis „Dirva“ įsitaigos įkūrimo proga pateikė detalų šios įstaigos aprašymą. Jame teigta, kad centrinis pastatas yra trijų aukštų. Čia planuojama įrengti administracines patalpas, valgyklą ir virtuvę. Kairiajame dviejų aukštų ilgame korpuse veiks didelė salė pramogoms, o taip pat numatyti butai personalui. Dešiniajame korpuse  – koplyčia, kurios pirmame aukšte apsigyvens kapelionas ir kiti poilsiui atvykę kunigai. „Iš trijų aukštų centrinio pastato šakojasi keturi vienaukščiai sparnai. Padaryta taip, kad gyventojų miegamieji, valgomasis ir koplyčia būtų prieinami visai nenaudojant laiptų. Viename sparne telpa 30 žmonių atskiruose ir dvigubuose kambariuose.“[2] Toks komplekso funkcinis organizavimas atitiko to meto lūkesčius panašaus pobūdžio įstaigoms. Svarbiausias  šio neįmantrios architektūros pastato meninis akcentas – dailininko Vytauto Kazimiero Jonyno ir tuo metu jo studijoje dirbusio Vytauto Raulinaičio puoštas koplyčios interjeras[3].

Vaidas Petrulis

[1] Matulaičio namų statybai remti komitetas. Dirva, 1968 m. sausio 28 d., p. 7.

[2] Užbaigiant Matulaičio namų statybą. Dirva, 1968 m. balandžio 12 d., p. 8.

[3] Eglė Motiejūnaitė. Malonų svečiai Putname. Dirva, 1968 m. vasario 19 d., p. 8.


Vilniaus Aušros Vartų Gailestingumo Motinos koplyčia Vatikane

Vatikano širdyje, šv. Petro bazilikos kriptose, vos už kelių dešimčių žingsnių nuo katalikybės širdimi laikomo Apaštalo šv. Petro kapo, yra Lietuvai skirta koplyčia – Vilniaus Aušros Vartų Gailestingumo Motinos koplyčia (it. Mater Misericordiae) arba tiesiog Lietuvių koplyčia (it. Capella Lituana). Pasaulio lietuvių išeivių diplomatų ir dvasininkų pastangomis, taip pat įtakingų italų kardinolų užtarimo dėka bei daugybės pavienių žmonių suaukotomis lėšomis įrengtą koplyčią 1970 m. liepos 6 d. inauguravo ir palaimino popiežius šv. Paulius VI. Meninę koplyčios koncepciją, sklidiną simbolinių Lietuvos valstybės ir istorijos vaizdų, sukūrė Niujorke gyvenęs dailininkas Vytautas Kazimieras Jonynas. Įrengiant šventovės patalpas dalyvavo ir žinomi Italijos menininkai Angelo Bartolotti, Alfredo Nena, Corrado Ruffini, Pasquale Sciancalepre, Alcine Tico. Ant Lietuvių koplyčios vartų puikuojasi bronzinis Vytis, virš altoriaus kaba kiekvienam lietuviui katalikui pažįstama ir sava Vilniaus Aušros Vartų Marijos mozaika. Koplyčios sienas dengia šviesaus travertino reljefas, kuriame vaizduojami istoriniai Lietuvos valstybės ir Bažnyčios Lietuvoje kūrėjai, kankiniai, istoriniai įvykiai ir vietos, nuo Karaliaus Mindaugo krikšto iki Kražių skerdynių, sovietmečio represijų dėl tikėjimo ir Sibiro tremtinių kankinių maldų. Menininkas koplyčios interjero reljefams šviesų travertiną iš Romos apylinkių pasirinko neatsitiktinai – šis akmuo V. K. Jonynui priminė tufo uolieną, kurioje buvo kasamos katakombos. Katakombų, kaip kenčiančios Bažnyčios simboliu, buvo norėta priminti tuometinę Lietuvos padėtį ir paliudyti lietuvių tautos stiprybę bei vienybę.

Koplyčią galima aplankyti tik užsakytų pamaldų metu, su autorizuotais gidais arba kitomis specialiomis progomis.

Lapėnaitė Daiva, https://www.itlietuviai.it/lietuviu-koplyciai-vatikano-sirdyje-50metu

Kazimieras Jogailaitis (Šventasis Kazimieras) (1458–1484); Vytautas Didysis (apie 1350–1430); Jogaila (1348–1434); Mindaugas (apie 1200–1263); Šv. Juozapatas Kuncevičius (apie 1580–1623)


Šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia Adelaidėje

Šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia Niutono priemiestyje prie Adelaidės, Australijoje yra suprojektuota lietuvių kilmės architekto Vaclovo Algimanto Navako 1983 m.
V. A. Navakas (1928 m. Kaune - 2018 m. Adelaidėje) - Australijos lietuvių architektas. II pasaulinio karo pabaigoje su tėvais pasitraukė į Vokietiją, vėliau persikėlė į Australiją. 1951–53 m. studijavo Adelaidės universitete, 1956 m. baigė architektūrą Pietų Australijos kalnakasybos ir pramonės mokykloje Adelaidėje. 1957 m. su partneriu įkūrė architektūros bendrovę Navakas and Associates Architects.
V. A. Navakas projektavo daugiausia bažnyčias ir mokyklas, taip pat viešbučius, kitus pastatus. Svarbiausi projektai: Prisikėlimo bažnyčia North Unley (1963 m.), Somertono bažnyčia (1970 m., abi Pietų Australijos valstijoje), Šv. Margaritos bažnyčia Croydone (Viktorijos valstija, 1968 m.), viešbučių kompleksas Eucloje (Vakarų Australijos valstijoje, 1972–88 m.), taip pat suprojektavo koledžų ir mokyklų Adelaidės priemiesčiuose (1968–88 m.).

Balutis Viktoras, https://www.vle.lt/straipsnis/vaclovas-algimantas-navakas/


Karaliaučiaus katedra Knypavos saloje pradėta statyti 1330 m., o jos įrengimo darbai tęsėsi iki pat 1380 m. Tai didžiulis trijų navų pastatas: 88,5 m ilgio, 29 m aukščio raudonų plytų trinavis halės tipo statinys, vakarų pusėje turėjęs kiek neįprastą Vokiečių ordino valstybės statybos praktikai dvibokštį frontoną. Katedra imponavo savo griežtu architektūriniu piešiniu – simetriškomis eilėmis išdėstytais arkiniais langais, nišomis, į priekį patrauktais masyviais kontraforsais. Po 1544 m. gaisro atstatytas dešinysis frontono bokštas (aukštis 57 m) įgijo dar dvylikabriaunį antstatą, kuriame vėliau buvo įkomponuotas laikrodis.

Šis statinys ne kartą pertvarkytas (ypač XIX a.), tačiau senoji išvaizda išsaugota. Lankytojus stebino didžiulė katedros vidaus erdvė, puošnios skliautuotos navų lubos, jas laikiusios masyvios, bet grakščios kolonos. Dėmesį patraukdavo ir didelis, 1520 m. data pažymėtas krucifiksas, išmoningų meistrų 1589 m. įrengta smiltainio plokščių sakykla, medžio raižiniais puoštas barokinis altorius.

1544 m. bažnyčios įstatyme rašyta: „kaip Karaliaučiuje nuo seno atskiras dvasiškis išlaikomas, taip ir kituose miestuose bei miesteliuose lietuviams turi būti paskirtas specialus dvasiškis. Tik tuose bažnytkaimiuose ir kaimuose, kurie yra neturtingi, galima apsieiti su vertėjais“.

Ilgainiui ši šventovė tapo garsiausių Vokiečių ordino ir Prūsijos kunigaikštystės valdovų panteonu – čia laidoti Vokiečių ordino didieji magistrai, maršalai, vyskupai, kultūros veikėjai. Tarp jų – kunigaikštis Albrechtas Brandenburgietis, vienas lietuvių raštijos pradininkų, Karaliaučiaus universiteto profesorius Stanislovas Rapolionis, Prūsijos hercogystės generalgubernatorius, lietuvių didikas Boguslavas Radvila. Kapavietės pažymėtos meniškomis epitafijomis. Prie šiaurinės katedros sienos yra Imanuelio Kanto mauzoliejus.

Pietiniame katedros bokšte buvo saugoma katedros biblioteka.

Karaliaučiaus Katedros liekanos niokotos sovietmečiu. Po 1991 m. Vokietija finansavo didžiulius katedros restauravimo darbus. Dabar atkuriamas senasis jos pavidalas.

Juška Albertas, https://www.mle.lt/straipsniai/karaliauciaus-katedra
Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990

Maironis (1862–1932); Boguslavas Radvila (1620–1669); Stanislovas Rapolionis (1485–1545); Simonas Stanevičius (1799–1848); Jurgis I Konstantinas Pliateris (Plioteris) (1810–1836); Juozas Eretas (1896–1984)


Paminklas S. Dariui ir S. Girėnui Lietuvos aikštėje Niujorke

Viena iš svarbių su lietuvybe susijusių Niujorko vietų – Lituanikos aikštė Brukline, kurioje stovi paminklas lakūnų Stepono Dariaus ir Stasio Girėno skrydžiui per Atlantą paminėti. Pirmąjį Komitetą šios įvykio įamžinimui Bruklino lietuviai įsteigė dar 1939 m. Nepavykus įgyventi idėją, komitetas atsinaujino 1949-aisiais. Lėšų rinkimas užtruko, todėl paminklas atidengtas tik 1958 m.

Išdidžiai paminklu vadinamas objektas – nedidukas, granitinio poliruoto akmens kubas, kurį vainikuoja vėliavai skirtas stiebas. Planuota, kad čia plevėsuos JAV, o svarbių švenčių proga – bus iškeliama Lietuvos vėliava. Paminklui statyti komitetas, kurį sudarė prelatas Jonas Balkūnas, Juozas Tysliava, V. Alksninis ir architektai Vladas Švipas, Antanas Gudaitis, Antanas Novickis, Kazys Krulikas ir kiti, lakūnų žygiui paminėti svarstė pastatyti ir atskirą pastatą. Dėl lėšų stygiaus, Bruklino lietuviai priėmė sprendimą įgyvendinti kuklesnį projektą[1]. Paminklui su vėliavos stiebu 1957 m. liepos 8 d. pritarė Niujorko parkų ir dailės komisijos[2] ir kelias statybai buvo atviras. Paminklo autorius – amerikiečių architektas Edvardas S. Emburijas[3].

Vaidas Petrulis

[1] Dariaus Girėno paminklo statymo veikla. Dirva, 1952 m. gegužės 1 d., p. 5

[2] Kreipimasis į lietuvių visuomenę. Draugas, 1957 m. rugsėjo 18 d., p. 6

[3] Paminklas Dariui ir Girėnui. Draugas, 1958 m. sausio 25 d., p. 5


Velionskis Pijus, Veliuoniškis (lenk. Pius Weloński) (1849 m. Kumelionyse - 1931 m. Varšuvoje) - lietuvių skulptorius. Peterburgo dailės akademijos narys (1881); profesorius (1890). 1867–70 studijavo Varšuvoje, 1872–78 – Sankt Peterburge, 1878–79 tobulinosi Romoje. Nuo 1899 gyveno Varšuvoje. 1904–1915 Varšuvos dailės mokyklos, 1906–1915 ir Varšuvos miesto muziejaus direktorius. Sukūrė akademistinių, eklektinio stiliaus statulų (Gladiatorius 1898, Korevų šeimos antkapinis paminklas Rumbonyse, Alytaus raj. savivaldybė, apie 1908), reljefų (V. Sirokomlės epitafija Šv. Jonų bažnyčioje Vilniuje, 1908), medalių, nutapė istorinės ir mitologinės tematikos paveikslų. P. Velionskio studijoje Varšuvos dailės mokykloje mokėsi P. Rimša, V. Grybas. Kūrinių turi Lietuvos nacionalinis dailės muziejus, Varšuvos nacionalinis muziejus, Krokuvos nacionalinis muziejus.

Pijaus Velionskio paveikslas „Šv. Olafas“ (Apie 1893 m.) saugomas Šv. Karolio (San Carlo al Corso) bažnyčioje Romoje.

Skubėjūtė Monika, https://www.vle.lt/straipsnis/pijus-velionskis
Užsienio reikalų ministerijos informacija


Serė Modernaus meno muziejus ir Pinko Kremenio paveldas

Serė (Céret) miestas, įsikūręs Pirėnų kalnų papėdėje prie Tech upės pietų Prancūzijoje vilioja dailininkus įspūdingais peizažais ir spalvų spindesiu. XX a. pradžioje miestas virto kubistų susibūrimo centru. Į plenerus čia vyko Fernandas Léger, Juanas Grisas, Joanas Miró, Amedeo Modiglianis, Pablo’as Picasso’as, Moïse Kislingas bei litvakai Chaïmas Soutine’as, Marcas Chagallas, Michelis Kikoïne’as, Maksas Bandas, Arbit Blatas ir daugybė kitų. Tad 1950 m. įkurtas Serė Modernaus meno muziejus (Musée d'Art Moderne de Céret, 8 Bd Maréchal Joffre) garsėja turtinga meno ekspozicija. Čia saugoma ir didžiausia Pinchus’o Krémègne’io kūrinių kolekcija.

Pinchus Krémègne’is gimė 1890 m. Želudoke, kuris tada priklausė Rusijos imperijos Vilniaus gubernijai (šiandien Baltarusija). Jis buvo jauniausias sūnus devynių vaikų religingoje žydų šeimoje. Tėvas buvo amatininkas, medžio drožėjas, motina – namų šeimininkė.

Nuo 1909 m. nepilnus trejus metus mokėsi Vilniaus piešimo mokykloje, artimai susidraugavo su tautiečiais Kikoïne’u ir Soutine’u. 1912 m., pirmasis iš trijulės, išvyko į Paryžių, vėliau prie jo prisijungė ir bendramoksliai. Kaip ir dauguma neturtingų litvakų, Krémègne’is apsigyveno menininkų kolonijoje Le Ruche – „Avilyje“ Montparnasse rajone, kur nedidelėje studijoje praleido 15 metų, nuo 1912-ųjų iki 1927-ųjų.

Krémègne’is tapė prancūzų ekspresionizmo stiliumi iš natūros. Dailininkas sparčiai kilo karjeros laiptais. 1916–1917 m. jo paveikslus pradėjo pirkti meno prekiautojai Léopoldas Zborowskis, Paulas Guillaume’as ir kiti. Nuo 1918 m. atrado vaizdingą Serė miestą pietų Prancūzijoje ir Korsikos salą, kur nuolat vykdavo į plenerus. 1919 m. Jacqueso Povolozky’io galerijoje surengė pirmąją personalinę parodą, eksponavo Viduržemio jūros peizažus ir „raudonus aktus“, sukurtus viešint Serė mieste. Nuo tada dailininkas kasmet dalyvavo jungtinėse parodose, rengė personalines parodas.

Vedė dailininkas 1923 m., netrukus šeimai gimė sūnus. Stiprėjant nacionalsocialistų įtakai ir karo grėsmei, 1938 m. Krémègne’is išsiuntė žmoną ir sūnų į Švediją, iš kur buvo kilusi jo žmona. Pats per Antrąjį pasaulinį karą, 1939–1944 metais slapstėsi Korrezės departamento Turenne „laisvojoje zonoje“ pietų Prancūzijoje. 1960 m. su šeima visam laikui įsikūrė Serė, ten pasistatė namą su studija. Mirė Krémègne’is sulaukęs 91-rių, 1981 m. Serė mieste, palaidotas Paryžiaus Montparnasse kapinėse.

Dr. Vilma Gradinskaitė

Tapytojas ir skulptorius Pinkas Kremenis gimė 1890 liepos 28 Želudok miestelyje netoli Lydos. Jis buvo jauniausias iš devynių vaikų amatininko gaminusio ir pardavinėjusio nedidelius meno dirbinius šeimoje. Jo broliai dalyvavo slaptose anticarinėse organizacijose ir ieškomi policijos emigravo į JAV. 1909 m. Kremegne’as įstojo į Vilniaus piešimo mokyklą, kur 1909–11 mokėsi ir susidraugavo su Chaimu Soutine‘u ir Micheliu Kikoine (1892–1968). Pirmasis iš draugų trijulės jis 1912 m. išvyko į Paryžių, nelegaliai kirsdamas sieną.

Paryžiuje jis apsigyvena menininkų dirbtuvėse La Ruche (Avilys) Monparnase kartu su kitais atvykėliais iš Rytų Europos. Kremenis artimai bičiuliavosi su sekančiais metais po jo iš Vilniaus atvykusiais Soutine‘u ir Kikoinu kaip ir užmezgė ryšius su Marc Chagallu, Fernandu Léger (1881–1955), Jacques Lipchitzu (1899 – 1973), Ossip Zadkine (1890–1967), Max Jacobu (1876–1944), Amedeo Modigliani (1884–1920), André Derainu (1880–1954), Maurice de Vlamincku (1876–1958) ir daugeliu kitų menininkų.

Pradžioje Kremenis studijavo skulptūrą. Pirmą kartą dalyvaudamas Nepriklausomųjų salone (pranc. Salon des Independants) 1914  m. jis ir eksponavo tris, skulptūras. 1916 m. menininkas sugrįžta prie tapybos. Šiuo periodu jis dažnai lankosi muziejuose ir galerijose studijuodamas postimpresionistų ir fovistų paveikslus.

Pirmo pasaulinio karo metais Kremenis liko Paryžiuje, kur jo darbais domėjosi meno prekeiviai Léopoldas Zborowskis (1889–1932) ir Paul Guillaume (1891–1934).

1918 m. Kremenis pakviestas tapytojo Pierre Boulaine (1887–1956) nuvyko kurti plenerines tapybos į Céret, mažą miestelį Pirėnuose. Tos vietovės peizažas jam tapo artimas. 1919 m. Jacque Powolocki galerijoje įvyko pirmoji individuali Kremenio paroda. Nuo 1923 m. individualias parodas Paryžiuje jis rengė reguliariai.

Taip pat jis pastoviai eksponavosi Nepriklausomųjų salone (pranc. Salon des Indépendants) ir (pranc. Le Salon des Tuileries).

Kremenis priklausė menininkų grupei Prie-Saint-Gervais, kurios nariai buvo taip pat Béatrice Appia (1899–1998), Eugène Dabit (1898–1936), Georges-André Klein (1901–1992) ir Christian Caillard (1899–1985.

1923 m. Monparnase menininkas susipažino su Nobelio šeimos guvernante švede Birgit Strömbäch ir dar tais pačiais metais jiedu susituokė.

Su meno prekeiviu Guillaniu pasirašyta sutartis tapytojui suteikė šiek tiek finansinės laisvės. Jis galėjo išsikelti iš La Ruche dirbtuvės.

1924 m. gimė sūnus Fredas. Tais pačiais metais Kremegne‘as keliavo į Korsiką, 1927 m. – į Švediją, 1926–1929 m. buvodavo Kanuose, 1929 m. – Périgord’e (Prancūzija), 1937 m. – Burgundijoje, 1938 m. – Šeras (pranc. le Cher, Prancūzijoje). Visur jis tapė peizažus, tačiau pirmenybę visada teikė Céret gamtovaizdžiams.

1939 m. menininko žmona su sūnumi išvyko į savo tėvynę Švediją. Jis pats pasiliko Prancūzijoje ir po prancūzų armijos pralaimėjimo 1940 m. paliko Paryžių pabėgdamas į Korezo (pranc. La Corrèze) departamanetą. Iki karo pabaigos dirbo lauko darbininku Turenne miestelyje.

1945 m. Kremenis sugrįžo į Paryžių, kur randa savo dirbtuvę ir paveikslus nepaliestus. Pirmoji individuali jo paroda po karo buvo surengta Creuse galerijoje Prancūzijoje. Tais pačiais metais Kremenis išsiskiria su žmona ir nusiperka žemės savo pamėgtame Céret. 1949–1956 m. jis gyvena Izraelyje. 1960 m. tapytojas Céret pasistatė erdvią dirbtuvę netoli buvusio Kapucinų vienuolyno ir ten apsigyveno. 1966 m. menininkas vėl sugrįžo į Paryžių ir nuo tada gyveno ir tapė dalindamas savo laiką tarp sostinės ir Céret. 1981 m. kovo 5 dieną. 91 metų amžiaus Pinkus Kremegneas mirė Céret. Palaidotas Paryžiuje Monparnaso kapinėse.

Iki antrojo pasaulinio karo Kremenis tapo vienu svarbiausių Paryžiaus mokyklos (pranc. École de Paris) atstovų.

Platesnio pripažinimo pokariu jis sulaukė vėlai. Lūžių tapo 1959 m. Londone, Filadelfijoje ir Paryžiuje – Paul Durand-Ruel (1831–1922) galerijoje surengtos parodos.

Daugiausiai Kremenis tapė peizažus. Šalia šio žanro kūrinių nutapė ir natiurmortų, aktų, portretų. Tapytojas radęs inspiracijų impresionizme, postimpresionizme ir fovizme išvystė savitą ekspresionistinio realizmo stiliaus variantą. Menininkas tapo spontaniškais potėpiais skirtingais periodais pasirinkdamas intensyvius, kontrastingus ar labiau išlygsvarintus bei šviesesnius spalvų derinius.

Šiandien Pinkas Kremenis pripažintas Paryžiaus mokyklos menininkas, kurio paveikslai saugomi Žydų meno ir istorijos muziejuje Paryžiuje (pranc. Le musée d'Art et d'Histoire du judaïsme), Grenoblio muziejuje, Ceret modernaus meno muziejuje (pranc. Le Musée d'Art Moderne de Céret). Lietuvoje Kremenio kūrinių turi Lewben Art Foundation, Lietuvos meno pažinimo centras „Tartle“ Vilniuje.

Prof. Dr. Raminta Jurėnaitė


Vilniaus universiteto Architektūros katedros auklėtinis Liucijus Vyganauskis (Lucjan Wyganowski, 1809–1886) buvo iš tų architektų restauratorių, kurių veikla skatino neogotikos įsigalėjimą Europoje ir mūsų krašte. Po 1831 m. sukilimo L. Vyganauskis išvyko į Prancūziją, apsigyveno Amjeno mieste. Susižavėjęs čionykšte katedra, dažnai ją piešdavo, mėgindamas išsiaiškinti konstrukciją ir formas. Dėl prancūzų romantikų susidomėjimo gotika L. Vyganauskio piešiniai atrinkti į parodą, jis pakviestas į Paryžių ir ėmė bendradarbiauti su įžymiu architektu restauratoriumi Žanu Baptistu Lasusu (Jean Baptiste Lassus). Pastarasis L. Vyganauskiui pavedė prižiūrėti gotikos pastatų konservavimo ir restauravimo darbus. Nuo 1839 m. jis prižiūrėjo Paryžiaus Šventosios koplyčios, nuo 1845 m. - Dievo Motinos katedros restauravimą. Prancūzijos periferijoje konservavo ir restauravo Nanto (Nantes), Šalono (Chalons), Muleno (Moulin), kitų miestų bažnyčias. Kartu su Ž. B. Lasusu projektavo naujus pastatus: bažnyčią Paryžiaus Beviljė dalyje, vizitiečių vienuolyno namus Monparnase, reprezentacinius rūmus kunigaikščiui Saltykovui Eliziejaus laukuose. Mirus Ž. B. Lasusui, L. Vyganauskis pradėjo bendradarbiauti su dideliu gotikos žinovu, garsiu architektūros istoriku bei teoretiku, architektu restauratoriumi Viollet Le Duc. Iš pradžių dirbo prie tos pačios Paryžiaus Dievo Motinos katedros, prie ištirtos Amjeno ir Reimso katedrų, nuo 1858 m. — prie Pjerefono (Pierrefonds) pilies mokslinio tyrimo darbų, vadovavo pilies restauracijai. Padarė tikslų Pjerefono pilies modelį, kuris buvo daug kartų eksponuotas ir publikuotas spaudoje. L. Vyganauskio pasiūlymu ir jam vadovaujant atlikti Šartro (Chartres) ir Le Manso katedrų, Barle— Diuko (Bar Le Duc) koplyčios ir dar kai kurių pastatų atnaujinimo darbai.

L. Vyganauskis rinko straipsnius apie gotiką, ruošė mokslinį darbą apie šio stiliaus konstrukcijų ir meninių formų ypatybes. Laiškuose į Lietuvą pakiliai rašė apie negęstančią gotikinės architektūros vertę. Sutikęs Paryžiuje tautiečius, L. Vyganauskis žadėjo grįžti į Lietuvą, konservuoti ir restauruoti jos pilis.

Adomonis Tadas , Adomonytė Nijolė, Lietuvos dailės ir architektūros istorija II, Vilnius, Vilniaus dailės akademijos leidykla, 1997

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (istorinė)


Susijusios asmenybės: Vosylius Konstantinovičius, Pranciška Uršulė Radvilienė

Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a., 18 a.

Reikšmė Lietuvai: LDK didikų giminės Čartoriskių tėvonija.

Čartoriskas (Старий Чорторийськ, Staryi Chortoryis'k) įsikūręs gražioje vietoje prie Pripetės intako Styro. 1393 m. Pirmuoju daliniu Čartorisko kunigaikščiu tapo Vosylius, Gedimino vaikaičio Konstantino Algirdaičio sūnus. Čartoriskas atitenka vyresniajai Čartoriskių giminės linijai ir XV a. pabaigoje gyvenvietė tampa Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Lenkijos didikų giminės Čartoriskių tėvonijos centru. Čartoriskas giminei priklausė iki XVII a. Patys Čartoriskiai palyginus mažai gyveno šiame mieste, didesnių ženklų po savęs nepaliko. Nuo 1601 m. vietovę valdė kitos LDK ir Lenkijos didikų giminės: Pacai, Leščinskiai, Višnioveckiai, Radvilos.

Išliko piliakalnis, Radvilų pilies likučiai, kuriuose galbūt yra išlikę kas nors iš ankstesnės pilies, priklausiusios Čartoriskiams.

Apie 1750 m. Pranciškos Uršulės Radvilienės (čia gimusios Mykolo Kazimiero Radvilos Žuvelės žmonos) funduota dominikonų Šv. Juozapo bažnyčia, dabar esanti Šv. Kryžiaus išaukštinimo cerkve.

Dar ir šiandien Čartorisko herbe yra Vytis.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Blanuca, Andrijus, et al. Ukraina: Lietuvos epocha, 1320-1569. Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2010
Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Susijusios asmenybės: Algirdas, Konstantinas Karijotaitis, Vytautas, Švitrigaila, Teodoras Nesvyžiškis, Konstantinas Ostrogiškis, Aleksandras Jogailaitis

Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a., 16 a.

Reikšmė Lietuvai: Vietovės istorija susijusi su LDK, išlikusi LDK laikų pilies vieta.

Braclavo (Брацлав, Bratslav) vietoje dar X-XI a. buvo piliakalnis. Į Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę gyvenvietė įjungta XIV a. Pirmą kartą šis miestas paminėtas 1430 m. metraštyje, kuriame užsiminta, kad kunigaikščiai Karijotaičiai prie Pietų Bugo upės pastatė tvirtovę pavadintą Breslavliu. Pirmąją pilį pastatė Konstantinas Karijotaitis. Ilgą laiką Braclavo pilis buvo kovos už Rytinę Podolę simboliu. XV a. pradžioje Vytautas Braclavą iš Karijotaičių atėmė ir paskyrė savo seniūną. Po Vytauto mirties miestą Lietuvos kunigaikščio Švitrigailos vardu valdė vietininkas Teodoras Nesvyžiškis. Braclavo ir Vinycios seniūnu 1491-1517 m. buvo LDK didysis etmonas Konstantinas Ostrogiškis.
Miestas ir pilis 1497 m. nukentėjo nuo totorių. 1545 m. Braclavo pilis revizoriaus vertinama kaip maža ir prasta, tegalinti sutalpinti trečdalį miesto gyventojų. Iki 1545 m. Aleksandro Jogailaičio pavedimu nedidelė Braclavo pilis atstatyta, tačiau vėl sunaikinta 1551 m. eilinio totorių antpuolio metu.
1564 m. Braclavui suteikta Magdeburgo teisė. Po Liublino unijos 1569 m. Braclavas priklausė Lenkijai, buvo Braclavo vaivadijos centras. XVII a. II p. valdant turkams pilis buvo apleista. Mūsų laikais išlikęs tik piliakalnis.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Blanuca, Andrijus, et al. Ukraina: Lietuvos epocha, 1320-1569. Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2010


Miestas, kitados priklausęs Brastos vaivadijai. Pasak legendos, miestas žvejų gyvenvietėje įkurtas XI–XII a. Kijevo kunigaikščio Iziaslavo Jaroslavičiaus. Pirmą kartą Ipatijaus metraštyje paminėtas 1287 m. kaip Voluinės Vladimiro kunigaikštystės miestas. Nuo XIV a. pradžios įėjo į Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sudėtį. Šią teritoriją valdė didysis kunigaikštis Algirdas, vėliau – jo sūnus Teodoras ir jo palikuonys, Kobryno kunigaikštystės kunigaikščiai. 1519 m., mirus paskutinei šios Algirdaičių šakos palikuonei, kunigaikštystė pertvarkyta į seniūniją ir perduota Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės maršalkai Vaclovui Kostevičiui. Po jo mirties 1532 m. seniūnija dažnai buvo skiriama valdančiosios dinastijos karalienėms (Bonai Sforcai, Onai Jogailaitei, Konstancijai Austrei) išlaikyti. Valdovė Bona Sforca šias valdas pertvarkė į Kobryno ekonomiją.

Kobrynas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės administracinėje struktūroje buvo reikšmingas pavieto centras. 1589 m. jam suteiktos miesto savivaldos teisės ir herbas. Tuo metu jame buvo medinės Aukštutinė ir Žemutinė pilys, keturios cerkvės, stačiatikių vienuolynas ir katalikų bažnyčia. XVII a. viduryje mieste gyveno apie 1700 žmonių, stovėjo apie 500 namų. Po karo su Maskva šie skaičiai sumažėjo daugiau kaip per pusę. Vėl nukentėjęs per Šiaurės karą, 1766 m. Kobrynas prarado miesto teises, o 1795 m. buvo prijungtas prie Rusijos.

Iki šių dienų išlikusi XVI a. suformuota miesto plano struktūra, stačiakampė turgaus aikštė (dab. Svabodos aikštė).

Nuo 1465 m. minima stačiatikių Išganytojo (Spaso) vienuolyno cerkvė – seniausias ir svarbiausias miesto sakralinis kompleksas. Išliko 1771–1776 m. pagal architekto Jono Sicherio projektą statytas ir vėliau gerokai perstatytas mūrinis bazilijonų vienuolyno gyvenamasis kompleksas. Stačiatikių vienuolynas bazilijonams atiteko po 1596 m. Brastos bažnytinės unijos. Rekonstruotame vėlyvojo baroko architektūros pastate buvo įsikūrusi milicija, dabar grąžinta vienuolynui.

Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikus mena ir prieš 1750 m. už to meto miesto ribų pastatyta medinė Šv. Mikalojaus cerkvė (perstatyta XIX a. 7-ajame dešimtmetyje).

Račiūnaitė, Tojana, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Bona Sforza (1494–1557); Algirdas (1296–1377); Ona Jogailaitė (1523–1596)


Dokumentai Prūsijos kultūros paveldo slaptajame archyve Berlyne

Prūsijos slaptasis valstybinis archyvas (vok. Preußisches geheimes Staatsarchiv) veikė 1457–1945 m. Karaliaučiuje. Archyvo pagrindą sudarė Vokiečių ordino, Prūsos, Prūsijos valstybės, Rytų Prūsijos, Mažosios Lietuvos istoriniai šaltiniai. Po Vatikano slaptojo archyvo buvo svarbiausias archyvas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, Lietuvos istorijai tirti. Skyrėsi nuo daugelio kitų Vokietijos archyvų gausia medžiaga apie Prūsiją.

Archyvo pradžia – 1309 m., Vokiečių ordino sostinę perkėlus į Marienburgą, kurio pilyje buvo didžiojo magistro kanceliarija. Iš pradžių vadintas Karaliaučiaus archyvu. Nuo 14 a. pabaigos gausėjo archyvinės medžiagos, imta daryti siunčiamų laiškų nuorašus. 1457 m. Vokiečių ordino sostinę perkėlus į Karaliaučių, į jos pilį perkelta ir dalis archyvo, o senoji dalis 1457–1772 (iki Abiejų Tautų Respublikos pirmojo padalijimo) buvo saugoma Tepliavos pilyje, 1772 m. perkelta į Karaliaučiaus pilį.

Archyvo fondais mokslininkai daugiausia naudojosi tarpukariu, ypač tiriant senovės Prūsijos, Rytų Prūsijos, Mažosios Lietuvos praeitį. 1942–1943 m., per karą, archyvo svarbiausi fondai buvo išskirstyti po Rytų Prūsijos pilis ir dvarus (pvz., Laukstyčiuose, Skaisgiriuose, Brandenburge netoli Karaliaučiaus). Rytų frontui artėjant archyvas buvo pervežtas į Harzo kalnų druskos kasyklas (425 m gylyje) Graslebene prie Braunschweigo. Dėl skubėjimo iš Vokiečių ordino foliantų dingo 4 tomai apie Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto valdymą. Visa medžiaga 1979 m. perkelta į Berlyno priemiestyje Dahleme įkurtą Prūsijos kultūros palikimo slaptąjį valstybinį archyvą (Geheimes Staatsarchiv Preussischer Kulturbesitz).
Prūsijos slaptojo valstybinio archyvo 6 svarbiausi fondai, sudarantys 3/4 medžiagos, yra svarbūs ir Lietuvos istorijai, lituanistikai. Vokiečių ordino laiškų fonde yra daug nuo 14 a. pabaigos Lietuvos didžiųjų kunigaikščių laiškų ir sutarčių originalų. Reformacijos Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje bei Lietuvoje istorijai svarbus Hercogo laiškų skyrius (Chodkevičių, Radvilų, Valavičių ir kitų didikų susirašinėjimas su Albrechtu Brandenburgiečiu ir vėlesniais Prūsijos valdovais, Lietuvos socialinių ekonominių santykių su Prūsija medžiaga). Lietuvos istorijai vertingi Rytų Prūsijos foliantai, mažiausiai tirtas ir panaudotas Valstybinio iždo ministerijos fondas (su Lietuvos Didžiąja Kunigaikštyste susiję 9 dideli paketai). Tarp su Lenkija susijusių paketų gausu medžiagos ir apie Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę. Daug svarbių šaltinių yra apie Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, Lietuvos sienų kaitą, Mažosios Lietuvos miestelius ir valsčius.

Archyve yra vertingos medžiagos apie lietuvių raštijos veikėjus (Joną Bretkūną, Kristijoną Donelaitį, Martyną Liudviką Gediminą Rėzą ir kitus), jų kūrinių. 1939 03 Klaipėdos kraštą prijungus prie Vokietijos į archyvą buvo atiduoti Klaipėdos krašto seimelio aktai. 1943 09 iš Centralinio valstybės archyvo Kaune į Prūsijos slaptąjį valstybinį archyvą pergabenti Klaipėdos krašto gubernatoriaus 1923–1939 aktai.

Ivinskis Zenonas, https://www.vle.lt/straipsnis/prusijos-slaptasis-valstybinis-archyvas

Keli dokumentų pavyzdžiai:

XV a. Švitrigailos ir Žygimanto Kęstutaičio laiškai Vokiečių ordinui
1431 m. popiežiaus laiškas Švitrigailai
Jono Bretkūno (1536–1602) į lietuvių kalbą išverstos Biblijos rankraštis, prie kurio J. Bretkūnas dirbo daugiau kaip 10 metų (1579–1590)
Juodkrantės, Viešvilės, Klaipėdos miesto metrikų knygos

Kilnojamasis kultūros paveldas; Dokumentai

LDK (iki 1569 m.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.); Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.); Tarpukaris (1918-1940 m.)


Grafikas Romas Viesulas gimė lapkričio 11 d. Gerdainiuose (dabar Smiltniekiai, Alūkstos apskritis, Latvija) senelio ūkyje. Kazimiero Veselovskio ir Juzefos Kožukauskaitės keturių vaikų šeimoje.

1934–1939 m. mokėsi Rygos lietuvių gimnazijoje.

1939–1941 m. studijavo teisę Latvijos universitete Rygoje.

1941–1942 m. tęsė teises studijas Vilniaus universitete.

1940–1943 m. vakarais lankė Vilniaus miesto teatro vaidybos studiją ir šiame teatre 1943-1944 m. dirbo aktoriumi.

1944–1945 m. pasitraukė į Vakarus.

1947–1949 m. mokėsi Dailės ir amatų mokykloje Freiburge.

1950 m. po mokyklos baigimo gavęs Prancūzijos vyriausybės stipendiją išvyko į Paryžių tobulintis Aukštojoje nacionalinėje dailės mokykloje (pranc. École nationale supérieure des Beaux-Arts).

1951 m. Freiburge surengė pirmą asmeninę parodą.

1952 m. išvyko į JAV. Gyveno Čikagoje, lankė Čikagos dailės instituto mokyklą.

1952 m. persikėlė į Niujorką.

1954 m. Matrix galerijoje Niujorke surengė pirmąją didesnę parodą.

1956 m. suteikta JAV pilietybė.

1960 m. pradėjo dirbti Temple’io universiteto Tyler meno mokykloje Filadelfijoje.

Ne kartą buvo apdovanotas įvairiais prizais, stipendijomis: 1958–1959, 1964, 1969 Gugenheimo fondo stipendija. Stipendijos menininkui suteikė galimybę keliauti po Europą, Meksiką, Havajus, Japoniją.

1968 m. susituokė su Jūra Natalija Gailiušyte su kuria susilaukė dviejų sūnų ir dukters.

1969 m. atvyko į Italiją. Tris metus gyveno Romoje ir dirbo Templo universitete Tyler meno mokyklos filiale.

Menininkas surengė daugiau nei 50 savo kūrybos parodų, aktyviai dalyvavo grupinėse parodose JAV, Prancūzijoje, Vokietijoje, Anglijoje, Australijoje, Meksikoje, Kanadoje ir kt. 1970 m. 35-osios tarptautinės Venecijos meno bienalės metu, Viesulo kūrinių paroda buvo atidaryta reprezentaciniame JAV meno paviljone.

1972 m. grįžo į Filadelfiją, toliau dėstė Temple’io universiteto Tyler meno mokykloje.

1979 m. tapo Amerikos akademijos Romoje stipendininku.

Viesulas parašė straipsnių apie dailę, monografiją Telesforas Valius (1984), iliustravo knygų (Vergilijaus Georgikos 1984).

1985 m. paskirtas Temple’io universiteto Tyler meno mokyklos padalinio Romoje direktoriumi.

1986 m. lapkričio 7 d. mirė Romoje.

1996 m. perlaidotas Vilniaus Antakalnio kapinių Menininkų kalnelyje.

Pavardę menininkas pakeitė į Viesulas, savo pravardę dar Vilniaus vaidybos studijoje. Naująja pavarde jis naudojosi išsyk atvykęs į JAV.

Romas Viesulas jau studijuodamas pasirinko grafiką. Kaip grafikas kūrėjas jis tapo pripažintu JAV menininku. Jis dalyvavo daugybėje svarbių parodų ir atstovavo šalį šioje srityje tarptautinėje arenoje. Viesulo darbus įsigijo JAV meno institucijos.

Iki šešto dešimtmečio pabaigos Viesulas kūrė figūrines kompozicijas. Tokius motyvus kaip motina ir vaikas, fleitininkas ar Poncijus Pilotas jis vaizduoja monumentaliai apibendrindamas figūras ir pasitelkdamas emocionalią juodo su balta susidūrimo įtampą.

Nuo 1969 m. Viesulo plastinė kalba vis labiau abstraktėjo. Palaipsniui atpažįstamų objektų ar veido motyvų menininko lakštuose vis mažėjo. Galiausiai jis kuria visiškai abstrakčias kompozicijas, kuriose temos perteikiamos tik asociatyviai. Didžiulę įtaką Viesulo kūrybai padarė tuo metu JAV dominavęs abstraktusis ekspresionizmas. Labiausiai abstrakti ir dinamiška juoda balta grafika maitinosi iš Jacksono Pollock‘o (1912–1956) ir Franzo Kline‘o (1910–1962) paveikslų inspiracijų ir tuo pačiu pastaruosius savitai interpretavo. Apibendrintą bei sutelktą kompozicijos visumą Viesulas derino su „suardytomis“ ir „susprogdintomis formomis“, plačiais ekspresyviai brūkšniais ir laužytomis linijomis.

Šalia pavienių lakštinės grafikos kompozicijų menininkas abstraktaus ekspresionizmo plastine kalba kūrė ir ciklus, serijas „Dainos“ (1959), „Toro desconocido“ („Nežinomiems buliams“, 1960), „Hew“ („Smūgis“ 1962–1963), „Pastabos apie vaizdą ir garsą“ (1964–1965), „Pervaža“ (1970), „Raudos“ (1971–1972).

Cikluose „Dainos“ ir „Raudos“ inspiruotose lietuviško folkloro kaip ir skirtuose Ispanijos pilietiniam karui, senosioms Meksikos civilizacijoms, biblijinėms temoms Viesului svarbu ne pasakojimas, bet dramatiškų nuotaikų asociatyvi išraiška. Išeities taškas čia visada menininko patirtas karo ir tėvynės netekties išgyvenimų skausmas. Viesulas rašė: „Mes visi žinom, kas mums labiausiai skauda ir ilgai skaudės. Visi bent dalimi praradom savo kraštą ir visi bent dalį praradom savęs“.

Viesulas jautėsi esąs lietuvis. Palaikė ryšius su lietuviais išeivijos menininkais. Didelę jo kūrybos palikimo dalį našlė perdavė Lietuvai.

Romo Viesulo kūriniai Lietuvoje saugomi Lietuvos dailės muziejuje Vilniuje, Nacionaliniame M. K. Čiurlionio dailės muziejuje Kaune, Vilniaus universiteto bibliotekos grafikos kabinete, Antano Mončio namų – muziejuje Palangoje. Viesulo kūrinių turi ir didelis skaičius užsienio šalių muziejų, bibliotekų: kūriniai saugomi Modernaus meno ir Metropoliteno muziejuje Niujorke, Vašingtono nacionalinėje meno galerijoje, Smithsono Amerikos meno muziejuje (The Smithsonian American Art Museum), San Francisko dailiųjų menų muziejuje, Sietlo dailės muziejuje, Walker meno centre Mineapolyje (Walker Art Center), Modernaus meno muziejuje Kamakuroje (Japonija), Vatikano muziejuje, Krokuvos nacionaliniame muziejuje (lenk. Muzeum Narodowe w Krakowie) ir Prancūzijos nacionalinėje bibliotekoje Paryžiuje (pranc. Bibliothèque nationale de France).

Prof. dr. Raminta Jurėnaitė


Vilks Bario Šv. Kazimiero lietuvių bažnyčia


Lauknos (vok. Lauknen, nuo 1938 m. – Hohenbruch) yra gyvenvietė Mažosios Lietuvos žemumos pietuose, apie 10 km į rytus nuo Kuršių marių, Lauknės (dab. Rževkos) upės kairiajame krante. Lauknų apylinkėse vyravo lietuvininkai. Bažnytinės statistikos duomenimis, 1878 m. iš 4651 gyventojo lietuvininkų buvo 3212 (69%). Po Bismarcko priverstinio germanizavimo 1912 iš 4250 gyventojų save laikė lietuviais dar 2000 (47%). Lauknas supo lietuviškos vietovės: Eidlaukiai, Kupstynai, Laukvargiai, Petrikai, Saduva, Šetrikai ir kitos. XIX a. viduryje kaime buvo 50 sodybų su 525 gyventojais (visi buvo evangelikai liuteronai). XIX a. viduryje pastatyta bažnyčia, įsteigta Lauknų parapija.

Lauknų parapinės bažnyčios mokytojas Jurgis Lapaitis kartu su K. Butkeraičiu iš Pašyšių (Šilutės apskritis) ir E. Danaičiu iš Užrudžių (Piliakalnio apskritis) 1879 m. parašė pirmąjį atsišaukimą dėl lietuvių kalbos grąžinimo į mokyklas. 1871 m. vokiečių statistikos duomenimis, iš 18236 lietuvių vaikų, priimtų į pradžios mokyklas, vokiškai kalbėjo 8161 vaikas, o kiti 10075 vokiškai nemokėjo. Atsišaukimo autoriai nutarė prašyti karaliaus, kad visas tikybos kursas lietuvių vaikams būtų dėstomas lietuviškai. Prašymas buvo patenkintas.

Lauknos buvo administracinis ir kitoks jų centras. Lauknose buvo pelkių ir miškų administracinės įstaigos, turgavietė ir kita. Į kelias atskiras kapines sausame Lauknų gūbryje veždavo laidoti savo mirusiuosius aplinkinių pelkininkų kolonijų žmonės, gyvenę drėgnose vietose. XX a. pradžioje kaime buvo viešbutis, net 4 užeigos namai (2 iš jų laikė moterys – Minna Adomeit ir Auguste Kellmereit), gydytojas ir vaistininkas, kepėjas, taupomoji-skolinamoji kasa, Fritzo Gerulato statybinių medžiagų krautuvė, G. Pečiulio (Petschull) knygynas, 2 metalo dirbinių krautuvės, dažytojo dirbtuvė, 4 mėsinės (jų savininkai Borszet, Butzhies, Tuppat, G. Voss), 2 galanterijos krautuvės, stikliaus dirbtuvė, stiklo ir porceliano dirbinių krautuvė, Julius Peckel pardavinėjo audinius, 2 vėjo malūnai (Samuel Bajorath ir Bernh. Schmidt), arklių prekybos įstaiga, puošmenų krautuvė, paštas, kalvė, 3 siuvyklos (M. Gugat, Mich Puschin, Aug. Schipporeit), 5 batsiuviai (Gustav Griksch, Kentrat, Aug. Matki, Nassner, Ruddat), 3 įvairių prekių parduotuvės (Herm. Naujok ir kitos), račiaus dirbtuvė (Mich. Gennat), 2 stalių dirbtuvės. Tad lietuvininkai vyravo ir tarp vietos verslininkų bei amatininkų.

Sovietmečiu Lauknos ypač nugyventos, apylinkės ištuštėjo.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990
Pėteraitis Vilius, Purvinas Martynas, https://www.mle.lt/straipsniai/lauknos


Sofijos Jogailaitės ir jos vyro kapas Volfenbiutelyje

Sofija Jogailaitė (1522—1575) buvo Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Žygimanto Senojo ir Bonos Sforzos duktė, viena iš keturių Žygimanto Augusto sesių. 1556 m. Sofija ištekėjo už Braunšveigo-Volfenbiufelio hercogo kunigaikščio Henriko V. Jie neturėjo vaikų. Sofijos, jos vyro ir dviejų Henriko sūnų antkapis išliko Švč. Marijos bažnyčioje Volfenbiutelyje.

Duczmal Małgorzata, Jogailaičiai: biografijų žinynas, Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2012


Bezdzežo kaimas yra netoli Sporavos ežero ir Jaseldos upės, 15 km į šiaurės rytus nuo Drohičino.

1784 m. čia pastatyta medinė Švč. Trejybės cerkvė, kuriai būdingas Vilniaus barokinius mūrinius statinius primenantis dvibokštis fasadas. Cerkvės viduje yra XVII—XVIII a. ikonų.

Kaimelio pietvakariuose, greta kelio, ant kalvelės stovinti koplytėlė siejama su vienu svarbiausių ir didžiausių baro konfederatų mūšių 1771 m. rugsėjo 6 dieną. Tuomet Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didžiojo etmono Mykolo Kazimiero Oginskio vadovaujami Lietuvos kariai čia sumušė Rusijos kariuomenę. Koplytėlė stovi toje vietoje, kurioje didysis etmonas esą pradėjo puolimą.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Vienas žymiausių klasikinio modernizmo tapytojų. Chaimas Soutinas gimė 1893 m. sausio 13 Smilavičiuose – mažame miestelyje Baltarusijos provincijoje. Iki 1917 m. spalio revoliucijos Smilovičiai priklausė Lietuvai. Dauguma miestelio gyventojų buvo žydai kaip ir Chaimo Soutino tėvai. Tėvas Salomonas buvo vargšas taisantis drabužius siuvėjas. Chaimas buvo dešimtas vaikas daugiavaikėje šeimoje.

Žydiško štetlio kasdienybė susidėjo iš sunkaus darbo, skurdo ir griežtų religinių taisyklių, tarp kurių buvo ir priešinimasis paveikslų kūrimui. Jis lankė talmudo mokyklą ir anksti pajuto norą piešti ir tapyti. 1907–1909 m. Soutinas Minske lanko piešimo pamokas pas profesorių Kruger, kur jis sutinka tik metais vyresnį Michel Kikoine (1892–1968). Su Kikoine jį sujungs draugystė visam gyvenimui. Dėl savo meninių sugebėjimų Soutinas Smilavičiuose patenka į konfliktą. Nutapęs ortodokso žydo portretą jis sumušamas šio sūnų. Soutino motina pareikalauja iš smurtautojų atlygio už skausmą ir taip šie gauna 15 rublių baudą. Su šiais pinigais Soutinas galutinai palieka šeimą ir gimtąjį miestelį.

1910 m. Chaimas Soutinas kartu su Michel Kikoine stoja Vilniuje į Ivano Trutnevo piešimo mokyklą kurią lanko tris metus. Čia jis sutinka ir dailininką Pinchus Krémègne (1890–1981) kuris dar prieš jį 1912 m. išvyksta į Paryžių.

1913 m. Soutinas būdamas dvidešimties išvyksta į Paryžių. Jo kelionę finansavo pažįstamas Vilniaus gydytojas žydas Rafelkess.

Paryžiuje – tuometinėje Europos meno metropolijoje Soutinas siekė pasišvęsti tapybai ir studijuoti didžiųjų meistrų originalus. Du metus jis lanko akademisto tapytojo Fernand Cormon (1845–1924) kursus Ecole des Beaux Art mokykloje. Itin stiprų poveikį jam daro lankymasis Luvre, kur jis studijuoja Tintoretto, El Greco, F. J. de Goyos, G. Courbet, Rembrandto, Courbet, Chardino ir Coro bei kitų žymių dailininkų kūrinius.

Neturėdamas lėšų prieglobstį randa pas savo kraštiečius Kikoine ir Pinchus Krémègne menininkų dirbtuvėse La Ruche (Avilys) Monparnase. Čia susitelkė daug anuomet dar nežinomų menininkų, daugelis iš jų atvyko iš Rytų Europos ir galiausiai sudarė taip vadinamą Paryžiaus mokyklą (pranc. École de Paris).

Soutinas dar nekalbėjo prancūziškai, tik jidiš ir šiek tiek rusiškai. Jo kaimynai name – dirbtuvėje buvo Marc Chagall, Ossip Zadkine (1890-1967), Moïse Kisling (1891-1953), Alexander Archipenko (1887–1964) ir kiti. Menininkai „Avilyje“ gyveno ir dirbo itin sunkiose, nehigieniškose sąlygose. Pragyvenimui Soutinas užsidirbdavo darydamas atsitiktinius darbus, pvz. nešiko. Kentė nuo skurdo ir bado.

1915 m. skulptorius Jacques Lipchitz supažindino Soutiną su Amando Modigliani. Užsimezga artima skirtingų savo temperamentu menininkų draugystė. Modigliani nutapo keturis Soutino portretus ir tarpininkauja jam kontaktuose su galeristais tarp jų su Léopoldu Zborowskiu (1889–1932). Pastarasis sudaro su menininku kontraktą pagal kurį jam moka penkis frankus kasdien mainais gaudamas teises į jo kūrinius. Taip dėl skurdo Soutine praranda nepriklausomybę.

1919 m. trims metams galeristas išsiunčia Soutiną į Céret, mažą miestelį Pirėnuose. Čia įvyksta tapytojo kūrybos lūžis. Ekspresyviai ir intensyviomis spalvomis jis nutapo daugiau nei 200 paveikslų, daugiausia vibruojančių peizažų ir vietinių gyventojų portretų. 1920 m. Soutiną sukrečia žinia apie artimiausio draugo Modigliani mirtį.

1922 m. Soutinas grįžta į Paryžių. Tais pačiais metais Soutiną atranda amerikiečių kolekcionierius Albert C. Barnes (1872–1951) pamatęs jo paveikslą atsitiktinai bistro Monparnase. Jis nuperka pas Zborowskį 52 Soutino paveikslus. Žinia apie šį įvykį greitai pasklinda, Soutine tampa žymiu menininku.

Pardavimai pas Zborowskį dažnėja. Tačiau Soutinas lieka labai savikritiškas ir dažnai naikina savo jau baigtus kūrinius. Kai kada net atperka šiuos pataisymui ar net sunaikinimui.

Trumpą laiką Soutinas gyveno su Deborah Melnik, kurią pažinojo dar iš studijų Vilniuje metų. Jiems gimsta duktė Aimee, kurios Soutine nepripažįsta.

Tapytojas pagaliau Paryžiuje gali sau leisti turėti butą ir didelę dirbtuvę. Rue du Saint – Gothard. Čia jis sukuria savo garsiausius natiurmortus tapydamas iš skerdyklos atsigabentus gyvūnų kūnus. Iki amžiaus pabaigos Soutinas čia sukuria taip pat choro berniukų ir uniformuotų viešbučių pasiuntinių serijas.

Kainos už Soutino paveikslus šauna į aukštumas. Už paveikslą buvo mokama 20000 frankų.

1927 m. įvyko pirmoji personalinė paroda Henri Bing galerijoje La Boétie gatvėje Paryžiuje. JAV išpopuliarintas Barneso Soutinas pastoviai dalyvauja grupinėse parodose ir 1935 m. ten surengiama pirma didelė jo paroda The Arts Club Čikagoje.

1940 m. vokeičiai okupuoja Paryžių. 1941 m. nacių rėžimas paskelbia žydų nukreipimo į koncentracijos stovyklas įstatymą. Sunkiai sergantis skrandžio opa Soutinas priverstas slapstytis pas pažįstamus ir netrukus priverstas bėgti iš Paryžiaus. Tapytojas gyvena didžiulėje įtampoje ir baimėje, kas sunkina jo ligą. 1943 m. rugpjūčio 9 dieną Chaimas Soutinas miršta. Jis palaidojamas Monparnaso kapinėse, tarp negausių gedinčiųjų yra ir menininkai Juan Cocteau, Max Jacob bei Pablo Picasso.

Tuo metu, kai visos Europos dėmesį traukė Paryžiuje vykstantys kubizmo, futurizmo, dadaizmo ir siurrealizmo krypčių judėjimai. Soutinas pasirinko savitą ir vienišą kelią. Vienu didžiausių ir moderniausių 20 a. tapytojų Soutinas tapo dėka iki jo nepasiekto emocionalumo išraiškos. Jis lieka ištikimas trims tradiciniams tapybos žanrams – peizažui, natiurmortui ir portretui. Jis tapo veržliais ekspresyviais vibruojančiais potėpiais, deformuodamas žmonių ir gyvūnų figūras, intensyviomis spalvomis bei tirštomis faktūromis suteikdamas dramatišką išraišką kiekvienam iš motyvų.

Chaimo Soutino paveikslai saugomis Paryžiaus moderniojo meno muziejuje (pranc. Centre national d’art et de culture Georges‑Pompidou), Vašingtono nacionalinė dailės galerija, Metropolitano dailės muziejus, Moderniojo meno muziejus (angl. Museum of Modern Art, MoMA), abu Niujorke, Čikagos meno institutas (angl. Art Institute of Chicago), Izraelio muziejuje Jeruzalėje ir daugelyje kitų svarbių užsienio muziejų.

Prof. dr. Raminta Jurėnaitė

Niujorko MoMA muziejuje saugomi Chaimo Sutino kūriniai: https://www.moma.org/artists/5543

Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.); Tarpukaris (1918-1940 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.)


Kaukaze lankėsi pasaulinio garso lietuvių dailininkas bei kompozitorius Mikalojus Konstantinas Čiurlionis (1875-1911). XIX amžiuje tarp intelektualų buvo populiaru vykti į Kaukazą gydytis tuomet dažnų plaučių ar kitų ligų. Taip 1905 metais, pakviestas mecenatės ir šeimos bičiulės Bronislavos Volmanienės, į Kaukazą atvyko ir M.K. Čiurlionis. Čia jis ne tik gydėsi, bet ir tyrinėjo aplinką, kopė į Kazbeko kalną, tapė, fotografavo. M.K. Čiurlionio įspūdžiai vaizdžiai aprašyti jo laiškuose artimiesiems. M. K. Čiurlionis, sujaudintas Kaukazo kalnų įspūdžio, kurį patyrė keliaudamas Tereko pakrantėmis ir kopdamas į Kazbeką, rašo broliui: „tas kelias, kaip sapnas, visą gyvenimą liks atmintyje“. Paveiksluose Kaukazo kalnų motyvas išnyra M.K. Čiurlionio 1907 metų cikle "Zodiako ženklai" - paveiksluose "Šaulys" ir "Saulė eina Avino ženklu".

Daug lietuvių Gruzijoje atsidūrė kaip carinių represijų aukos, ypač po nesėkmingo 1830-1831 metų sukilimo. Tarp sukilimo dalyvių buvo ir talentingas geografas, geodezininkas, Vilniaus universiteto auklėtinis Juozapas Chodzka (Józef Chodźko) (1800-1881). 1840 metais J.Chodzka atvyko į Tbilisį, vadovavo Kaukazo žemių matavimo komitetui, o vėliau leidosi į 14 metų trukusią kelionę po Kaukazo kalnus. J.Chodzkos dėka atliktas milžiniškas darbas: tiksliai nustatyta 1386 taškų (viršukalnių) geografinė padėtis ir aukštis virš jūros lygio - vadinamoji Užkaukazės trianguliacija. Tai buvo pirmasis išsamus geodezinis ir geografinis Kaukazo tyrimas, kurio pagrindu sudarytas detalus Kaukazo žemėlapis.

https://ciurlionis.eu/lt/ciurlionis/
https://ge.mfa.lt/ge/lt/dvisalis-bendradarbiavimas/lietuva-ir-sakartvelas/lietuviski-pedsakai-gruzijoje
https://savb.lt/lt/krastieciai/povilas-visinskis/desimt-povilo-visinskio-skaitymu/ketvirtieji-povilo-visinskio-skaitymai/d-striogaite-lietuviu-rasytojai-kopia-i-kalnus/

Mikalojus Konstantinas Čiurlionis (1875–1911); Juozapas Chodzka (1800–1881)


Švč. Trejybės parapijinė bažnyčia Olykoje

Susijusios asmenybės: Stanislovas Radvila Pamaldusis, Albertas Stanislovas Radvila

Susiję laikotarpiai: 17 a.

Reikšmė Lietuvai: LDK didikų Radvilų funduota viena gražiausių bažnyčių Voluinėje.

Olykoje išliko keletas Radvilų statydintų bažnyčių. Viena jų - Švč. Trejybės parapijinė bažnyčia (1635-40 m.), baroko sakralinės architektūros paminklas. Pirmąją medinę bažnyčią 1588 m. fundavo Stanislovas Radvila Pamaldusis, Petro Skargos įkalbintas atsiversti į katalikybę iš kalvinizmo. Dabartinė mūrinė bažnyčia pastatyta 1635 – 1640 m. pagal italų architektų Giovanni Maliverna ir Benedetto Molli projektą. Pinigus statybai skyrė kunigaikštis Albertas Stanislovas Radvila.

Švč. Trejybės bažnyčia kadaise buvo laikoma viena gražiausių Voluinėje, tokia ji išliko ir iki mūsų dienų. Ankstyvojo baroko trinavė bazilikinė bažnyčia buvusi ypatingai puošni tiek išorėje, tiek viduje. Joje palaidoti kai kurie Olykos Radvilų giminės atstovai, įskaitant ir fundatorių Albertą Stanislovą Radvilą. Nors didelė dalis šventovės interjero sunaikinta, ir dabar akį traukia įspūdinga statinio erdvė, užpildyta originalių autentiškų kūrinių fragmentais. Bažnyčia grąžinta tikintiesiems.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
https://www.vle.lt/straipsnis/albrechtas-albertas-stanislovas-radvila/


Port Karbono Šv. Kazimiero lietuvių kapinės

Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Lorenso Saldžiausios Jėzaus Širdies bažnyčia


„Nemunas“, iki 1944 lietuvių savišalpos draugija „Vargdienis“ - Argentinos lietuvių kultūros draugija. Įkurta 1909 Berisso mieste J. Baltušniko, I. Rimkūno, J. Satkausko, M. Griniaus iniciatyva. Rėmė kairiąją lietuvių spaudą (Rytojų ir kitą). 1931–34 turėjo klubą (Argentinos valdžia jį uždarė).
Nuo 20 a. 7 dešimtmečio draugija organizuoja kultūrinę veiklą: įkūrė teatro trupę (vadovas A. Markus), vaikų ir jaunimo tautinių šokių grupes Skaidra (daugiau kaip 20 šokėjų, vadovai R. Fourment Kalvelis, M. Siperka ir M. Machado, 2017) ir Nemunas (abi 1971), veteranų šokių ansamblį Pipiras (1985). Šokių grupė Nemunas (vadovai A. Dulke ir J. I. Fourment Kalvelis, 2017) yra šokusi visoje Argentinoje, t. p. 2000 Kanadoje per Pasaulio lietuvių šokių šventę.

Beriso mieste yra „Nemuno“ draugijos pastatas, puoštas lietuviška simbolika.

https://www.bernardinai.lt/2020-03-28-lietuviu-tautiniu-sokiu-kolektyvo-argentinoje-buves-vadovas-j-i-fourment-kalvelis-bendruomene-kuriame-sokiu/
https://www.vle.lt/straipsnis/nemunas-4/

Nematerialus kultūros paveldas; Papročiai, apeigos, šventiniai renginiai; Atlikimo menai


Tado Kosciuškos sarkofagas Vavelio katedroje

Kosciuška Tadas Andrius Bonaventūra (lenk. Tadeusz Andrzej Bonawentura Kościuszko) 1746 m. (Merečovščizna dabartinėje Bresto srityje, Baltarusija) - 1817 m. Solothurn (Šveicarija) - Lenkijos ir Lietuvos politikos ir karo veikėjas.

1755–60 m. mokėsi pijorų kolegijoje Lubieszówe (dabar Liubešivas, Ukraina), 1765–69 m. Varšuvos kadetų korpuse, 1769–74 m. tobulinosi Paryžiaus karo akademijoje. Dalyvavo 1775–83 m. Jungtinių Amerikos Valstijų nepriklausomybės kare (vadovavo įvairių objektų įtvirtinimui). 1784 m. sugrįžo į Lenkiją, 1789 m. paskirtas jos kariuomenės brigados vadu. Pasižymėjo per 1792 m. karą su Targovicos konfederaciją remiančia Rusija. Konfederatams įsitvirtinus valdžioje atsisakė tarnybos ir išvyko į Saksoniją. 1793 m. pradžioje Paryžiuje nesėkmingai tarėsi su revoliucine Prancūzijos vyriausybe dėl pagalbos Abiejų Tautų Respublikoje rengiamam sukilimui.

Vienas 1794 sukilimo organizatorių. 1794 03 Krokuvoje paskelbtas sukilėlių ginkluotųjų pajėgų vyriausiuoju vadu diktatoriumi. Siekdamas įtraukti į sukilimą valstiečius 1794 05 paskelbė Polaneco universalą. 1794 10 mūšyje prie Maciejovicų sužeistas, pateko į Rusijos nelaisvę. Kalintas Petropavlovsko tvirtovėje. 1796 m. paleistas. Už jo ištikimybės priesaiką imperatoriui Pavelui I išlaisvinta apie 12 000 sukilėlių. Gyveno Jungtinėse Amerikos Valstijose, vėliau Prancūzijoje. Dalyvavo kuriant lenkų legionus, bet Napoleonui I nesutikus paremti Abiejų Tautų Respublikos nepriklausomybės atkūrimo, atsisakė siūlomos vietos Prancūzijos kariuomenės vadovybėje, nepasitikėdamas nesutiko bendradarbiauti ir Napoleonui I 1806 parengus Lenkijos atkūrimo planą.

Tadas Kosciuška save laikė lietuviu, laiškuose (1790 m.) pabrėždavo esąs Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pilietis. 1819 m. Kosciuškos palaikai iš Šveicarijos (ten gyveno nuo 1815 m.) buvo atvežti į Krokuvą ir palaidoti Vavelio katedroje.

https://www.vle.lt/straipsnis/tadas-andrius-bonaventura-kosciuska/


Bėgdamas nuo caro valdžios persekiojimų, 1903 metais į Tbilisį atvyko Antanas Žukauskas-Vienuolis (1882–1957). Čia jis praleido porą metų (1903–1905), dirbo vietos vaistinėje ir parašė nemažai vėliau lietuvių literatūros klasika tapusių kūrinių, tarp jų - garsiąsias „Kaukazo legendas“. Antanas Vienuolis-Žukauskas buvo vienas iš pirmųjų ir svarbiausių asmenybių, atvėręs lietuviams gruzinų bei kitų Kaukazo tautų papročius, tradicijas, legendas.
Tbilisyje A. Vienuolis priklausė vaistininkų profsąjungai, 1905 m. sausio 21 d. dalyvavo farmacininkų politinėje demonstracijoje. Už tai jis kartu su farmacininku Ivanu Bregadze 2 mėnesiams buvo įkalintas Metecho tvirtovėje. Kovo pradžioje paleistas iš kalėjimo, A. Vienuolis buvo ištremtas į Vladikaukazą, kur dirbo A. Knapo vaistinėje. Čia jis parašė pirmąsias savo legendas – „Amžinasis smuikininkas“, „Užkeiktieji vienuoliai“, apybraižą „Kalėjime“.
Kaukaze išgyventi metai turėjo didelę reikšmę A. Vienuolio kūrybai. Rašytoją nepaprastai žavėjo Kaukazo gamta, žmonės. Jis aplankė daugybę Kaukazo vietovių, išvaikščiojo daug jo kelių, tarpukalnių, perėjų, keturis kartus keliavo Gruzijos karo keliu. Po karo A. Vienuolis parašė naujas Kaukazo legendas: „Gražuolės Lalos kalnas“, „Samgori dykuma“ ir „Kruvinojo keršto uola“. Jo legendos – klasikiniai lietuvių prozos kūriniai, kuriuose atskleidžiamas Kaukazo kalnų grožis, kalniečių kovos už laisvę.
https://ge.mfa.lt/ge/lt/dvisalis-bendradarbiavimas/lietuva-ir-sakartvelas/lietuviski-pedsakai-gruzijoje
https://www.anykstenai.lt/index.php?pg=naujienos2&nj=406&arch=1

Antanas Vienuolis - Žukauskas (1882–1957)


Eisuliai (vok. Ober Eissen) dėl apylinkių grožio buvo vadinama Lietuvos Šveicarija. Dabartinė gyvenvietė – tai buvę Didieji Eisuliai ir Kaukaro (vok. Karlsberg) kaimelis, iki sujungimo vadintas Korobovu. Buvo dar ir Žemieji Eisuliai – 1,5 km į šiaurės rytus nuo Aukštųjų.

Baigęs Karalienės mokytojų seminariją, 1823–1872 m. Aukštųjų Eisulių mokykloje dirbo veiklus lietuvininkas Jurgis Meškaitis. Jis iš vokiečių kalbos išvertė apie 30 knygų, o 1852–1859 m. rengė kalendorių „Mažos Rytų ir Vakarų Prūsų kalendros“. Rinko kalbos ir etnografijos duomenis Karaliaučiaus universiteto profesoriams F. Kuršaičiui, G. H. F. Neselmanui, P. von Bolenui. Užrašė pasakų. Rūpinosi 1852 m. čia atvykusiu žymiu kalbininku Augustu Šleicheriu ir padėjo jam spaudai parengti K. Donelaičio raštus. Rašė eilėraščius. Jo rankraščius paveldėjo A. Einaras, dalį paskelbė savo redaguojamuose laikraščiuose. Mirė 1876 m. sausio 1 d. Ragainėje.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990


Paryžiuje, Quai Branly muziejuje, saugomos antropologo ir fotografo Jacques Philippe Potteau 1860-1869 m. darytos lietuvių nuotraukos.
Nuofotografuoti asmenys:

Nicolas Girtowitz
Léon Girtowitz
François Jagowd.
Joseph Kosmouki
Antoine Josiensk
Antoine Klajszewicz
Constance Dotubowska
Antoine Mitkiewicz
Joseph Guityllo
Boniface Samulewicz
Adam Lesnicki
Constantin Giedmin

https://www.photo.rmn.fr/CS.aspx?VP3=SearchResult&VBID=2CO5PCAR27O9P&SMLS=1&RW=1536&RH=754#/SearchResult&VBID=2CMFCIX3Q0077N&SMLS=1&RW=1536&RH=754
https://www.quaibranly.fr/en/explore-collections/base/Work/action/show/notice/591826-constantin-giedmin-24-ans-lithuanien

Kilnojamasis kultūros paveldas; Fotografijos, kino juostos ir jų negatyvai


Susijusios asmenybės: Jogaila, Vytautas Didysis, Žygimantas Senasis

Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a., 16 a.

Reikšmė Lietuvai: LDK kunigaikščių Karijotaičių įsteigta pilis.

Podolės Skala (Скалa Подiльська, Skala-Podil’s’ka) anksčiau vadinosi Skala arba Skala ties Zbruču. Skala ir čia stovėjusi pilis nuo seno buvo svarbiu pasienio gynybiniu punktu.

XIV a. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kunigaikščiai Karijotaičiai (Gedimino sūnaus Karijoto palikuonys) pastatė pirmąją medinę pilį (1360-70 m.). Podolės Skala buvo sunkiai pasidalijama tarp Lietuvos ir Lenkijos: Jogaila Skalą skyrė Krokuvos vaivadai, tačiau 1395 m. šią pilį užėmė Vytautas ir išlaikė iki 1430 m. Po Vytauto mirties 1434 m. šios žemės buvo įjungtos į Lenkijos Karalystę, o Skaloje įrengta seniūno, turėjusio saugoti valstybės sienas, būstinė. 1515 m. Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis Žygimantas Senasis, Skalą iki gyvos galvos paskyrė Kameneco seniūnui Stanislovui Lanckoronskiui bei įpareigojo čia pastatyti naują mūrinę pilį.

1538 m. pilį visiškai sugriovė totoriai, tačiau ji buvo atstatyta iš naujo, modernizuota. Po 1672 m. įvykusio turkų puolimo ir pilies nusiaubimo, ji daugiau nebuvo atstatyta.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Račiūnaitė, Tojana, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
https://www.vle.lt/straipsnis/karijotaiciai/


Susijusios asmenybės: Liubartas, Vytautas Didysis, Švitrigaila

Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a.

Reikšmė Lietuvai: Viena svarbiausių Vytauto Didžiojo pilių LDK

Su Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės istorija Lucke labiausiai susijusi Aukštutinė pilis, pastatyta prie Styro upės vingio. Pradžioje čia buvo medinė pilis, XIV a. viduryje ji priklausė Liubartui, vėliau tapo Vytauto ir Švitrigailos rezidencija. Aukštutinę Lucko pilį baigė mūryti Vytautas. Didysis kunigaikštis turėjo penkias rezidencines pilis: Trakuose, Vilniuje, Kaune, Gardine ir Lucke.  1429 m. sausio mėnesį pilyje įvyko vadinamasis Lucko suvažiavimas, kuriame buvo pirmą kartą oficialiai iškeltas Vytauto karūnavimo klausimas. Šiame suvažiavime dalyvavo Lenkijos karalius Jogaila, Šventosios Romos imperatorius Zigmantas Liuksemburgietis, Maskvos, Tverės, Popiežiaus, Bizantijos imperatoriaus ir kitų regiono valstybių valdovai ir jų pasiuntiniai.

Pilis aptvarinio tipo, pastatyta netaisyklingo trikampio plano pritaikant prie kalvos aikštelės. Pilis turi tris bokštus: Vartų arba Liubarto, Styriaus arba Švitrigailos ir trečiasis Vyskupo. Į pilies vidų buvo patenkama pakeliamu tiltu per galingą vartų – Liubarto bokštą. Pradžioje jo būta 3 aukštų, XVI a. 5, o XVII a. pristatytas renesansinis atikas. Panašiai perstatyti ir kiti du bokštai. Kieme buvo kunigaikščio rezidencija (neišlikusi) ir Šv. Jono Evangelisto soboras (pastatytas XII a., iki mūsų laikų neišlikęs, tik pamatinės dalys). Nuo 1789 m. kunigaikščio rezidencijos vietoje stovi taip vadinamas bajorų namas. XIX a. pr. šiaurinėje pilies dalyje pastatyti klasicistiniai vyskupų rūmai. Pilis restauruota XX a. antroje pusėje. Pilyje dabar veikia muziejus bei paveikslų galerija su kūriniais iš Radvilų Olykos dailės kolekcijos. Galerijoje gausu LDK didikų portretų.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Klajumienė, Dalia, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
https://www.vle.lt/straipsnis/lucko-suvaziavimas


Lietuvių draugijos susirinkimas Tbilisio rotušėje

XIX a. Tbilisyje atsidūrė ištremtų 1830–31 sukilimo (tarp jų geodezininkas J. Chodzka), 1863–64 sukilimo dalyvių, knygnešių (I. Bitaitis), Rusijos imperijos kariuomenės šauktinių. XIX a. pabaigoje Tbilisyje apsigyveno lietuvių tarnautojų (inžinierius A. Vilkutaitis, vaistininkas A. Žukauskas), daugiausia geležinkelininkų. Nemažai Lietuvos gyventojų į Tbilisį pabėgo ar buvo evakuota per I pasaulinį karą (P. Dailidė, P. Vileišis; kai kurie liko gyventi), po 1917 Rusijos Vasario revoliucijos įsikūrė kariavusių Rusijos–Turkijos fronte.

1913 metų sausio 13 dieną Tbilisio rotušėje Jerevano (dab. Laisvės) aikštėje įvyko steigiamasis Lietuvių savitarpinės pašalpos draugijos susirinkimas, kuriame dalyvavo beveik 100 žmonių. Per dvejus metus ši draugija surengė daugiau kaip 10 lietuviškų vakarų. Į vakarus kartais susirinkdavo apie 500 vietos lietuvių. Draugija veikė iki 1921 m. 1913–18 veikė Tbilisio lietuvių choras, kuriam vadovavo Julius Štarka (1894-1960). 1917 12 Tbilisyje susirinkę Kaukazo lietuvių atstovai pasisakė už Lietuvos nepriklausomybės atkūrimą. 1918–21 čia veikė Lietuvos Tarybos, vėliau Lietuvos Respublikos atstovybė.

https://www.vle.lt/straipsnis/tbilisio-lietuviai/
https://ge.mfa.lt/ge/lt/dvisalis-bendradarbiavimas/lietuva-ir-sakartvelas/lietuviski-pedsakai-gruzijoje


Providenso Šv. Kazimiero lietuvių bažnyčia


Starsbūre yra Emanuelio Levino vardu pavadinta gatvė (Rue Emmanuel Levinas).

Emanuelis Levinas - vienas reikšmingiausių 20 amžiaus religinių mąstytojų, prancūzų ir žydų filosofas, gimęs 1906 m. Kaune. E. Levinas Kaune užaugo, baigė mokyklą. Iš Lietuvos išvažiavo siekdamas studijų - nuo 1923 studijavo filosofiją Strasbūro, 1928–29 – Fribūro universitete. Lietuvių kalba E. Levinas parašė straipsnį Dvasiškumo supratimas prancūzų ir vokiečių kultūroje (išspausdintas žurnale Vairas 1933 m.). Per II pasaulinį karą kalėjo prancūzų karo belaisvių stovykloje Vokietijoje, Kaune likę E. Levino tėvai ir broliai žuvo per holokaustą. 1961 m., būdamas 56-erių, išleido savo pagrindinį veikalą „Totalybė ir begalybė“.  Nuo 1963 dėstė Poitiers, nuo 1967 Nanterre’o universitete, 1973–76 – Sorbonoje. E. Levino filosofija padarė didelę įtaką šiuolaikiniam filosofiniam ir teologiniam mąstymui. E. Levinas mirė Paryžiuje 1995 12 25 d.

Danutė Bacevičiūtė, https://www.vle.lt/straipsnis/emmanuel-levinas/
https://www.lrt.lt/naujienos/kultura/12/1227569/emanuelis-levinas-po-siaubingu-totalitariniu-rezimu-sugebejo-vel-pagristi-etikos-svarba

Nematerialus kultūros paveldas; Vietovardžiai


Vietovė XVI a. antroje pusėje priklausė Soltanams, XVII a. pradžioje atiteko Gosevskiams. Smolensko vaivada Aleksandras Gosevskis 1639 m. čia pastatydino bažnyčią , o gynybinę pilį perstatė į rūmus. Vėliau Volčiną valdė Sapiegos, Flemingai, Čartoriskiai. Pastarųjų valdymo metais dvaras išgarsėjo visoje Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje ir Lenkijoje. Tai buvo vienas iš aktyviausių šalies politinio ir kultūrinio gyvenimo centrų. Kazimiero Čartoriskio dukteriai Konstancijai ištekėjus už Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės iždininko ir Krokuvos kašteliono Stanislovo Poniatovskio, dvaras ir jo apylinkės dar labiau suklestėjo. Naujojo šeimininko iniciatyva dvaras buvo atnaujintas, jame 1732 m. gimė būsimasis Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius Stanislovas Augustas Poniatovskis. Tvarkytas ir miestelio ūkinis gyvenimas: XIX a. pradžioje čia buvo 102 namai, cerkvė, bažnyčia, sinagoga, mokykla, vandens malūnas.

Račiūnaitė, Tojana, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Sapiegos; Stanislovas Augustas Poniatovskis (1732–1798); Soltanai; Gosevskiai


Liudviko Mykolo Paco pavardė memorialinėje lentoje Strasbūre

Liudvikas Mykolas Pacas (1780–1835 m.) buvo Jiezno grafas – paskutinysis Pacų vyriškosios linijos atstovas. Jis gimė Strasbūre, mokėsi Anglijoje, Prancūzijoje, Lenkijoje ir Vilniaus universitete, vasaras dažnai praleisdavo Jiezno dvare. 1795 m. padalinus Abiejų Tautų Respubliką, jis kovojo Prancūzijos imperatoriaus Napoleono I kariuomenės daliniuose Ispanijoje ir Austrijoje. Buvo Napoleono I adjutantas, dalyvavo jo žygyje į Rusiją. 1813 m. apdovanotas Virtuti Militari ordinu. 1815 m. grįžo į Lenkijos karalystę, ūkininkavo savo dvaruose, daugumą valstiečių pervedė į činšą. Dalyvavo 1831 m. sukilime, buvo sukilėlių laikinosios vyriausybės narys, vadovavo rezerviniam korpusui. Sukilimui pralaimėjus emigravo į Prancūziją,  mirė 1835 m. Izmire, Turkijoje.
Strasbūre, „Généraux Strasbourgeois“ generolų memorialinėje lentoje, kuri pakabinta ant Karių klubo pastato, yra ir Liudvikui Mykolui Pacui skirtas įrašas "PAC 1780".

https://www.vle.lt/straipsnis/liudvikas-mykolas-pacas/
https://lituanie-culture.blogspot.com/2012/09/alsace-lituanie-ou-le-destin-fabuleux.html


Arkadijoje vyko pirmasis Varšuvos dailės mokyklos pleneras, kuriame, kartu su kolegomis, savo ranką lavino ir M. K. Čiurlionis. Arkadija - angliško stiliaus parkas su pastatų ansambliu, 1778 m. užsakytu suprojektuoti kunigaikštienės Helenos Radziwiłłowos.   Čia, pakreipus upelės vagą, imtos formuoti salelės, kaskada, ties kuria pastatytas namelis. Palaipsniui iškilo taip vadinamoji Vyriausiojo žynio buveinė, Dianos šventykla, „akvedukas“, Sibilės grota, Melancholijos kampelis, Laiko vartai, Akmeninė arka, Markgrafo namas ir Gotikinis namukas, aukuras, keli kiti liaudiško stiliaus trobesiai. XIX a. pradžioje, parką ėmus plėsti iki natūralaus kraštovaizdžio, anapus upelės atsirado Eliziejaus laukai su Iliuzijų kapu, Romos cirkas, Amfiteatras. „Arkadijos kaimelio“ centre buvo suprojektuotas šveicariškas namelis. Iki vykstant plenerui Arkadijos šeimininkai keitėsi ne vieną kartą.

Plenero dienotvarkė buvo intensyvi.  Tik savaitgaliais darbotvarkės ritmas pasikeisdavo, po peržiūrų būdavo organizuojamos vakaronės su muzika, šokiais. Labiausiai visiems įsiminė vadinamasis kaukių balius, kuriame vargonais ir fortepijonu grojo M. K. Čiurlionis su E. Morawskiu.

Nida Gaidauskienė „Dviejų meninių pasaulėjautų sąlyčiai ir atsparos“, Sovijus, 2024, T.12, Nr. 1, p. 188−208

Mikalojus Konstantinas Čiurlionis (1875–1911)


Aleksandro Chodkevičiaus disertacija Augsburge

Augsburge saugomas Aleksandro Chodkevičiaus 1588 m. disertacijos Disputatio philosophica de communibus naturalium rerum principiis egzempliorius.

Aleksandras Chodkevičius (m.1626) - Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės karo ir valstybės veikėjas, nuo 1605 m. – Trakų vaivada, garsiojo karvedžio Jono Karolio Chodkevičiaus brolis. Aleksandru baigėsi Chodkevičių Bychovo šaka.

A. Chodkevičius studijavo teisę ir filosofiją Ingolštato jėzuitų universitete. 1588 m. apgynė ir paskelbė disertaciją de communibus naturalium rerum principiis.

https://www.vle.lt/straipsnis/chodkeviciai
https://www.digitale-sammlungen.de/en/details/bsb10156487


Cvingerio rūmus Drezdeno senamiestyje pastatė Saksonijos kurfiurstas Augustas Stiprusis (1670—1733), kuris buvo ir Lietuvos didysis kunigaikštis (1697–1704 ir nuo 1709 m.), bei Lenkijos karalius. Rūmus projektavo Motiejus Danielius Pepelman (vok. Matthäus Daniel Pöppelmann). Virš įėjimo vartų yra Abiejų Tautų Respublikos herbas su Vyčiu.
Augustas II dėl didelės fizinės jėgos buvo pramintas Stipriuoju. Gyveno išlaidžiai, mėgo pramogas. Saksonijos kurfiurstu tapo po brolio mirties, Abiejų Tautų Respublikos (ATR) valdovu – remiamas Rusijos, Austrijos ir Prūsijos monarchų, saksų kariuomenės, papirkęs įtakingus ATR ponus ir slapta persikrikštijęs iš protestantų į katalikus. Būdamas Saksonijos absoliutinis valdovas siekė tokiu tapti ir ATR.
Norėdamas atsiimti Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės (kartu su Lenkija) valdytas ir švedų užimtas Pietų Estiją bei Latvijos Vidžemę 1698 m. su Rusijos Petru I sudarė antišvedišką sutartį. Saksų įsiveržimu į Vidžemę ir Rygos apgultimi prasidėjo Šiaurės karas (1700–21). Valdant Augustui II dėl karų, didikų kovų, badmečių ir 1708–11 m. maro 1/3 sumažėjo gyventojų, smuko ūkis, sumenko Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir visos ATR karinė galia ir politinė įtaka, iro valdymo sistema (iš 1717–33 m. vykusių 18 ATR seimų 13 iširo). ATR politinį gyvenimą vis labiau ėmė kontroliuoti Rusija, Prūsija, vėliau ir Austrija.

Sliesoriūnas Feliksas, https://www.vle.lt/straipsnis/augustas-ii
https://www.der-dresdner-zwinger.de/en/the-dresden-zwinger


Susijusios asmenybės: Mykolas Jurgis Čartoriskis

Susiję laikotarpiai: 17 a.

Reikšmė Lietuvai: Vietovė susijusi su LDK didikais Čartoriskiais, išlikusiais jų funduotais pastatais.

Černelicia (Чернеліця, Chernelitsya) - gyvenvietė vakarų Ukrainos Ivano Frankivsko srityje. Vietovė nuo XVII a. antrosios pusės priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikui, kunigaikščiui Mykolui Jurgiui Čartoriskiui ir jo palikuoniams.

Černelicioje yra išlikusi Čartoriskių pilis. Pilį ant Dniestro kranto 1659 m. baigė statyti Braclavo vaivada Mykolas Jurgis Čartoriskis. Tai taisyklingo kvadrato bastioninė 2,5 ha ploto užimanti tvirtovė su pylimais. Prie vakarinės kurtinos (tvirtovės sienos tiesi dalis tarp dviejų bokštų arba bastionų) buvo pristatyti rūmai su įvažiuojamaisiais vartais-bokštu. Daug kartų pulta ir griauta karų su turkais metu, pilis XIX a. tapo apleista. Dabar tvirtovė yra ligoninės ir sanatorijos teritorijoje. Išlikę pilies griuvėsiai, visi keturi bastionai ir juos jungiančios sienos, įvažiuojamieji vartai puošti Čartoriskių herbiniu kartušu su Vyčiu.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008


„Susivienijimo lietuvių Argentinoje“ draugija

Susivienijimas lietuvių Argentinoje - Argentinos lietuvių kultūros ir savišalpos organizacija. Veikia nuo 1914 Buenos Airėse. 1936–53 turėjo penkis skyrius, vėliau jie panaikinti. Susivienijimo veikla pagyvėjo į Argentiną po II pasaulinio karo atvykus daugiau lietuvių. Veikė teatro trupė, mergaičių Žibutės dainų ansamblis (vadovas J. Simanauskas). Į organizacijos veiklą įsitraukė mišrios šeimos. 1981–2019 07 leistas Susivienijimo biuletenis Žinios (ispanų kalba, nuo 2002 – su vertimu į lietuvių kalbą, apie 150 egzempliorių, leidėjai Albertas Stalioraitis ir Arnoldas Vezbickas). 21 a. pradžioje Susivienijime daugiausia veikė Argentinoje gimę lietuviai. Kultūros komisija organizavo parodas, koncertus, vakarus. Susivienijimas turi biblioteką, tautinių šokių grupę Dobilas (įkurta 1985), organizuojami lietuvių kalbos kursai. Susivienijimo patalpose taip pat rengiamos narių asmeninės šventės. 1941 turėjo 140, 1970 – 500, 2012 – 250, 2020 – 310 narių.

„Susivienijimo lietuvių Argentinoje“ draugijos muziejuje yra saugomos dvi Lietuvos tarpukario laikotarpio skulptoriaus Mato Menčinsko (1896–1942) skulptūros.

Mičiūdas Aleksandras Artūras, https://www.vle.lt/straipsnis/susivienijimas-lietuviu-argentinoje/
https://www.vle.lt/straipsnis/matas-mencinskas/

Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerijos informacija

Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.); Tarpukaris (1918-1940 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.); Nepriklausomybės atkūrimas (nuo 1990 m.)