Žemutinė pilis Abiejų Tautų Respublikos valdovui Augustui III Saksui 1734–1751 m. perstatyta į rokokinius trijų korpusų dviaukščius rūmus, supančius didelį keturkampį kiemą. Projekto autoriai buvo architektai Carl Friedrich Pöppelmann, Joachim Daniel von Jauch ir Johann Friedrich Knöbel. 1789 m. rūmai perstatyti pagal Giuseppe de Sacco projektą.

Rūmuose buvo koplyčia, senatorių ir pasiuntinių salės, Abiejų Tautų Respublikos valdovo apartamentai. Ši Abiejų Tautų Respublikos valdovo rezidencija vadinta Naująja arba Karališkąja pilimi. 1793 m. pilyje posėdžiavęs Abiejų Tautų Respublikos Nebylusis seimas pavirtino Abiejų Tautų Respublikos II padalijimą (kol tuo metu Gardino pilis ir miestas buvo apsupti Rusijos ir Prūsijos kariuomenių). 1795 m. pab. – 1797 m. pr. Rusijos imperatorės Jekaterinos II nurodymu pilyje buvo laikomas paskutinis Abiejų Tautų Respublikos valdovas Stanislovas Augustas Poniatovskis.

Pilies rūmai pritaikyti ligoninei, o vėliau įrengtos kareivinės. Lenkijos okupacijos laikotarpiu (1920–1939 m.) Karališkojoje pilyje buvo įrengtas viešbutis ir kazino. Per Antrąjį pasaulinį karą rūmai sudegė. Jų likučiai perstatyti 1952 m. Pirminį vaizdą išlaikė tik sfinksų skulptūromis dekoruoti įvažiuojamieji vartai. Iki 1991 m. rūmuose buvo Baltarusijos KP Gardino srities komiteto būstinė. Dabar rūmuose veikia Gardino istorijos ir archeologijos muziejus (įkurtas 1920 m.).

Klajumienė, Dalia, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
Manelis Eugenijus, Račis Antanas, Lietuvos istorija: enciklopedinis žinynas, I tomas (A-K), Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2011

Carl Friedrich Pöppelmann; Joachim Daniel von Jauch; Johann Friedrich Knöbel; Giuseppe de Sacco

Stanislovas Augustas Poniatovskis (1732–1798); Augustas III Saksas (1696–1763); Vytautas Didysis (apie 1350–1430)


Eitkūnai — miestelis Lietuvos pasienyje prie Lieponos upės, kuris turėjo savo herbą ir rotušę. Ėmė augti, kai XIX a. antrojoje pusėje buvo nutiestas Kauno — Karaliaučiaus geležinkelis. 1933 m. Eitkūnuose gyveno 5665 gyventojai. Miestelyje veikė dvi bažnyčios — katalikų ir evangelikų. Evangelikų bažnyčia, statyta 1887—1889 m., išliko. Vilius Kalvaitis, rinkęs Mažosios Lietuvos bažnyčių varpų pamėgdžiojimus, 1910 m. išleistoje knygelėje „Lietuviškų vardų klėtelė“ Eitkūnų bažnyčios varpų balsus užrašė taip: „Eit kūnai į žemę, dušelės — į dangų!“

Spaudos draudimo laikais per pačius Eitkūnus ir netoliese ėjo knygnešių keliai (pvz., pro Kaupišą ties Pajevoniais, 9 km į pietus nuo Eitkūnų). Apie 1892 m. per Eitkūnus nuo caro žandarų laimingai paspruko Petras Mikolainis — knygnešys iš Vištyčio. Su Martyno Jankaus pasu jis nuvyko į Kauną, nuvežė ten 3 pūdus lietuviškos spaudos (lankėsi ir Liudvinave). Kai jį susekė, slapta iš Veiverių traukiniu išvažiavo į Eitkūnus.

1929 m. Eitkūnuose prasidėjo keliautojų Antano Poškos ir Mato Šalčiaus kelionė motociklu per Europos šalis į Indiją. Jų knygose „Nuo Baltijos iki Bengalijos“ ir „Svečiuose pas 40 tautų“ yra atsiliepimų ir apie Mažąją Lietuvą. 1940 m. birželio 16 dieną Lietuvos Respublikos prezidentas Antanas Smetona kartu su šeima pasitraukė iš Lietuvos (Eitkūnuose jis praleido vieną dieną).

Klimka Libertas, Varpai tautosakoje ir tikėjimuose, Gimtasai kraštas, t. 17, 2019
Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Vietovės


Susijusios asmenybės: Jonas Karolis Dolskis, Mykolas Servacijus Višnioveckis, Tadas Kosciuška

Susiję laikotarpiai: 17 a., 18 a.

Reikšmė Lietuvai: Vietovė Ukrainoje likusi LDK sudėtyje ir po Liublino unijos. Susijusi su LDK didikais.

Liubešivas (Любешiв, Lyubeshiv) įsikūręs vaizdingame kraštovaizdyje, Stochido upės pakrantėje. Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei priklausė iki pat Abiejų Tautų Respublikos trečiojo padalijimo, įėjo į Pinsko pavieto sudėtį. Vietovės reikšmė išaugo XVII a. antroje pusėje, kai jį valdė vienas aukščiausių LDK ir ATR centrinės valdžios pareigūnų, didysis maršalka Jonas Karolis Dolskis. Didikas 1684 m. Liubešive fundavo pijorų vienuolyną, o pijorai 1693 m. čia įkūrė kolegiją. Kolegijos pastatas išlikęs iki šiol. Po J. K. Dolskio mirties Liubešivą paveldėjo jo žentas Mykolas Servacijus Višnioveckis.

Valdą įsigijęs Jonas Černeckis 1768 m. čia fundavo kapucinų vienuolyną.

XVIII a. viduryje pijorų kolegijoje mokėsi Lenkijos ir Lietuvos politikos ir karo veikėjas Tadas Kosciuška.

Višnioveckių giminės pradininkas – Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo ir jo antrosios žmonos Julijonos sūnus Kaributas, todėl Višnioveckiai vartojo ir pavardę Kaributai Višnioveckiai.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
https://www.vle.lt/straipsnis/visnioveckiai/

LDK (iki 1569 m.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.)


Peršamaiskio gyvenvietė, kurios istorinis pavadinimas Kuchcicai, yra prie Uzdiankos upelio, 7 km į pietvakarius nuo Uzdos.

Kuchcicų evangelikų reformatų bažnyčia įsteigta XVI a. 7–8 dešimtmetyje to meto valdos šeimininko Motiejaus Kavečinskio. Galbūt tada ir iškilo mūrinis pastatas, kuris pasiekė ir mūsų dienas. Maldos namai galėjo turėti gynybinę paskirtį – tai liudija fasado bokštai bei masyvios sienos (storis siekia 1,5 m).

1648 m. Kristupas Kavečinskis evangelikų reformatų maldos namus perdavė katalikams. XVIII a. pabaigoje, valdant Zavišoms, bažnyčia buvo rekonstruota ir paversta laidojimo koplyčia. Numanomas rekonstrukcijos autorius – italų architektas Karlas Spampanis (Carlo Spampani). Po rekonstrukcijos pastatas įgavo klasicistinių bruožų.

Iki 1917 m. kaip katalikų koplyčia funkcionavęs pastatas sovietmečiu uždarytas ir apleistas, dabar neveikiantis ir griūvantis.

XVIII ir XIX a. sandūroje Kuchcicuose Kazimieras Zaviša pastatydino rūmus. Manoma, kad projekto autorius buvo Karlas Spampanis. Dabar likę tik flygeliai ir keli ūkiniai pastatai, greta – parko fragmentai, sodybos link vedanti medžių alėja.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (sakralinė)


Tėvų pranciškonų vienuolyno koplyčios Grine, Meino valstijoje, planą 1972 m. parengė V. K. Jonynas. Yra žinoma, kad dailininkas ne tik suprojektavo šią koplyčią, bet ir sukūrė jai vitražus pagal dailininkės I. Griežės piešinius. Tėvų pranciškonų koplyčios plane pavaizduotas vidaus įrangos išdėstymas bei pietinio fasado siena. Koplyčios dydį iš dalies lemia sėdimų vietų skaičius: 264. Suderinti seni ir nauji suolai išrikiuoti dviem eilėm, iš kurių vieną perskiria takas, vedantis atsarginio išėjimo link. Pastarosios eilės pabaigoje yra dar vienas takas, kuris veda į zakristiją. Pagrindinis įėjimas įrengtas koplyčios salės gale iš pietinės pusės. Pietinė siena gale išsikišusi į išorę. Viduje suformuotoje nišoje stovi Šv. Antano relikvinė ir klausyklos. Tos pačios sienos plokštuma nuo nišos iki vitražinių langų eilės skirta Kryžiaus kelio stotims. Presbiterijos centre stovi didysis altorius, kairėje pusėje – procesijų kryžius, dešinėje – tabernakulis, įrengta krikštykla. Tėvų pranciškonų koplyčios planas artimas tradiciniams koplyčių ir bažnyčių planams. Jam būdinga nežymiai suardyta simetriška kompozicija. Žinant V. K. Jonyno projektuotų statinių įvairovę, galima daryti prielaidą, kad projektuojant koplyčią, laikytis tradicijų reikalavo užsakovas arba projektuotojas stengėsi išlaikyti vientisą koplyčios ir greta esančios bažnyčios stilių.

Vaida Sirvydaitė Rakutienė, V. K. Jonyno sakralinės architektūros projektai Lietuvos muziejuose, „Lietuvos muziejų rinkiniai Nr. 3“, Nacionalinis M. K. Čiurlionio dailės muziejus.


Torava (Taruva) – kaimas (vok. Tharau, nuo 1938 m. Ernsthof), kuris pirmą kartą paminėtas 1354 m. Toraw vardu. Netoli Toravos buvo notangų romuva. Apie tai rašė Motiejus Pretorijus: „Manau, Notangų vidury, kur dabar Šv. Trejybės vienuolynas, buvo ąžuolas Romovė. Jis buvo 6 mostų storio, viršūnė labai plati ir tanki, kad pro ją negalėjo nei pralyti, nei prasnigti. Ir žiemą jis žaliuodavo. Jame buvo trys drevės su dievų atvaizdais. Viena – dievaičio Pikulio su ilga, žila barzda, vainikuoto balta skepeta <...> Antroji drevė – Perkūno. Jis atrodė piktas vyras, raudonas kaip ugnis, juoda ir garbanota barzda, vainikuotas liepsnų vainiku. Trečioji – Patrimpo – jauno vyro, be barzdos, vainikuoto varpomis, linksmai besijuokiančio. Prie šio ąžuolo gyveno Krivaitis, o aplink – vien vaidilos“.

Torava taip pat buvo poeto Simono Dacho garsiosios poemos herojės – Toravos Anikės – tėviškė. Anikės skulptūra dabar stovi Klaipėdos Teatro aikštėje.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990

Matas (Motiejus) Pretorijus (apie 1635–1704)


Tai vienas seniausių Baltarusijos miestų. Pirmą kartą paminėtas 1067 m. kaip Polocko kunigaikštystės miestas. XII a. pabaigoje išaugo į kunigaikštystės sostinę. Didysis kunigaikštis Gediminas jį įjungė į Lietuvos valstybę. Čia Minskas iš pradžių buvo pavieto, nuo XVI a. vidurio – vaivadijos centras. 1499 m. gavo miesto savivaldos teises.

Senojo miesto centras susiformavo dešiniajame Svisločiaus upės krante. XI a. antroje pusėje čia buvo pastatyta pilis, kurios teritorijoje XX a. pabaigoje archeologai rado ir užkonservavo pilies cerkvės pamatų likučius.

Minskas išaugo ir suklestėjo po Liublino unijos, kai tapo vaivadijos centru. XVI a. ėmė formuotis naujasis miesto centras su vadinamuoju Aukštutiniu turgumi, kuriame buvo pastatytas medinis rotušės pastatas. Šalia jo ėmė augti šventovės ir gyvenamieji statiniai, kurie pamažu suformavo naują miesto centrą, pavadintą Aukštutiniu Minsko miestu. XVI a. šį miestą sudarė Aukštutinis ir Žemutinis turgūs bei Trejybės kalno gatvės, apstatytos mediniais namais. Po XVI a. vidurio gaisrų, sudegus mediniams statiniams, Minske imta plėtoti mūrinė architektūra. XVII a. antroje pusėje – XVIII a. mieste įsikūrė įvairios vienuolijos, kurių mūrinių ansamblių dalis išliko iki mūsų dienų ir formuoja centrinės miesto dalies panoramą. XVIII a. miestas garsėjo amatininkų ir prekeivių rajonais. Amžiaus pabaigoje, 1790 m., miestą nutarta plėtoti pagal architekto F. Kramerio parengtą taisyklingo plano projektą, tačiau darbai ta linkme buvo pradėti vykdyti tik XIX a. pradžioje ir baigti 1858 metais.

Po Abiejų Tautų Respublikos antrojo padalijimo Minskas atiteko Rusijai. Katalikų bažnyčios ir vienuolynai, iki padalijimo priklausę Vilniaus vyskupijai, 1798 m. buvo priskirti naujai įkurtai Minsko vyskupijai. Nuo 1831 m. caro valdžia ėmė naikinti ir uždaryti mieste veikiančius vienuolynus.

Klajumienė, Dalia, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Kazimieras Steponas Šaulys (1872 m. Stemplėse – 1964 m. Lugane) - lietuvių kunigas, Lietuvos valstybės, Katalikų Bažnyčios, visuomenės veikėjas, Vasario 16 Akto signataras. Dėstė Žemaičių kunigų seminarijoje, 1922–40 m. ir 1941–44 m. – Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos ir filosofijos fakultete, buvo Bažnytinės teisės katedros vedėjas, profesorius, 1920–26 m. Žemaičių vyskupijos kancleris, 1926–44 m. Kauno arkivyskupijos generalinis vikaras.

1917 09 Lietuvių konferencijoje Vilniuje išrinktas į Lietuvos Tarybą. Prisidėjo prie Lietuvos laikinųjų konstitucijų (1919–22 m.) rengimo. 1920–22 m. Steigiamojo Seimo atstovas. Lietuvių krikščionių demokratų partijos veikėjas. Rūpinosi neturtingųjų globa, šalpa, buvo socialinės rūpybos, švietimo draugijų vienas steigėjų.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją, nuo 1945 m. gyveno Šveicarijoje. Palaidotas Pambio Noranco kapinėse, dabar Lugano dalis, tačiau 1968 m. jo palaikai perkelti į koplyčią Vereno kapinėse Romoje.

https://www.vle.lt/straipsnis/kazimieras-steponas-saulys/


Maunt Karmelio Šv. Kryžiaus lietuvių mokykla

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (istorinė)


Prisikėlimo bažnyčią Adelaidės Unley priemiestyje, Australijoje, suprojektavo lietuvių kilmės architektas Vaclovas Algimantas Navakas 1963 m.
V. A. Navakas (1928 m. Kaune - 2018 m. Adelaidėje) - Australijos lietuvių architektas. II pasaulinio karo pabaigoje su tėvais pasitraukė į Vokietiją, vėliau persikėlė į Australiją. 1951–53 m. studijavo Adelaidės universitete, 1956 m. baigė architektūrą Pietų Australijos kalnakasybos ir pramonės mokykloje Adelaidėje. 1957 m. su partneriu įkūrė architektūros bendrovę Navakas and Associates Architects.
V. A. Navakas projektavo daugiausia bažnyčias ir mokyklas, taip pat viešbučius, kitus pastatus. Svarbiausi projektai: Prisikėlimo bažnyčia North Unley (1963 m.), Somertono bažnyčia (1970 m., abi Pietų Australijos valstijoje), Šv. Margaritos bažnyčia Croydone (Viktorijos valstija, 1968 m.), viešbučių kompleksas Eucloje (Vakarų Australijos valstijoje, 1972–88 m.), taip pat suprojektavo koledžų ir mokyklų Adelaidės priemiesčiuose (1968–88 m.).

Balutis Viktoras, https://www.vle.lt/straipsnis/vaclovas-algimantas-navakas/


Namas, kuriame gyveno Joachimas Lelevelis Paryžiuje

Paryžiuje, 153 boulevard Saint-Germain, yra atminimo lenta 1832 m. šiuose namuose gyvenusiam Vilniaus Universiteto profesoriui Joachimui Leleveliui.

Namas įsikūręs Saint-Germain bulvare, vienoje svarbiausių Paryžiaus gatvių kairiajame Senos krante. Infrastruktūros magistralė buvo suformuota dar 1852–1870 m. vykdant ambicingą generalinį miesto perplanavimo projektą, inicijuotą Antrosios Respublikos laikų Paryžiaus prefekto barono Georgeso Eugèneʼo Haussmanno. Juo siekta  prilyginti Paryžių moderniausiems to meto pasaulio miestams, pvz. Londonui. Bulvaro pavadinimas kilo nuo netoliese esančios Saint-Germain-des-Prés bažnyčios. Istoriškai šiose apylinkėse buvo įsikūrę turtingų miestiečių namai ir rezidencijos. XIX a. iškilus naujajai buržua klasei jos atstovai kūrėsi dešiniajame Senos krante, o Saint-Germain rajonas „perleido“ buvusią šlovę ir prestižą kitiems traukos centrams – Saint-Honoré bulvarui, Eliziejaus laukams. Nuo XX a. 3 ir 4 dešimtmečių bulvaras buvo tapatinamas su naktiniu Paryžiaus gyvenimu, klubais, kavinėmis (garsiausios: Les Deux Magots, Café de Flore), knygynais, leidyklomis, antikvariatais, jaunimo ir  intelektualų pamėgtomis vietomis. Čia gyveno poetai Charlesas Baudelaire, Guillaumeʼas Apollinaireʼas, dramaturgas Alfredas de Musset, o taip pat iškili Lenkijos ir Lietuvos istorijos ir kultūros asmenybė – Joachimas Lelevelis.

Lenkų politikas, nepriklausomybės kovų veikėjas, istorikas, knygotyrininkas, vienas Europos numizmatikos pradininkų, J. Lelevelis (Joachim Lelewel, 1786 Varšuva–1861 Paryžius) buvo Vilniaus, Krokuvos ir Briuselio universitetų profesorius. Vilniaus universitete dėstė 1815–1818 m. ir 1822–1824 m., buvo mėgiamas kolegų profesorių ir studentų. Novatoriškas, autoritetų nepripažįstąs tyrėjas garsėjo kritišku požiūriu į autoritetingų mokslininkų tyrimus, pritraukė ne tik akademinės jaunuomenės, bet ir carinės Rusijos valdžios dėmesį. Po filomatų ir filaretų arešto bylos buvo pašalintas iš universiteto, gyveno Paryžiuje, Briuselyje. Laikomas modernios lenkų istoriografijos pionieriumi, aistringu kartografijos kolekcionuotoju. Profesoriaus asmeninę kolekciją sudarė 400 senųjų atlasų ir žemėlapių, 5000 knygų. Šis vertingas senosios kartografijos rinkinys, knygų kolekcija, dokumentinis palikimas tapo pagrindu formuojant Vilniaus Universiteto bibliotekos senųjų atlasų kolekciją. 1926 metais, vykdant J. Lelevelio valią,  kolekcija buvo pervežta į Vilniaus universiteto biblioteką, jo vardu pavadinta viena VU salių. Reikšmingi J. Lelewelio Lietuvos istorijos tyrimai. Minėtini: „Žvilgsnis į lietuvių tautų senovę ir jų ryšius su herulais“ (Rzut oka na dawność Litewskich narodów i związki ich z Herulami 1808; paneigta lietuvių kilmės iš herulų teorija), „Lietuvos ir Rusios istorija iki pat Liublino unijos su Lenkija“ (Dzieje Litwy i Rusi aż do unii z Polską w Lublinie 1839).

Prasidėjus 1831 m. sukilimui, Lelevelis ėjo Patriotų draugijos Varšuvoje pirmininko pareigas, buvo išrinktas Lenkijos Karalystės Seimo, sukilėlių vyriausybės nariu. Numalšinus sukilimą jis buvo pašalintas iš Vilniaus universiteto, ištremtas ir persikėlė gyventi į Varšuvą. Ten užmezgė ryšius su slaptomis organizacijomis. Nuo 1831 m. J. Lelevelis apsigyveno Paryžiuje, kur praleido trejus metus. Pagrindinė jo vykdoma misija buvo telkti Prancūzijoje išsibarsčiusius Lenkijos patriotus. J. Lelevelis buvo  Lenkijos tautinio komiteto (Komitet Narodowy Polski) steigėjas, vienijęs demokratiškos pakraipos respublikos šalininkus emigrantus, oponavusius kunigaikščio Adomo Jerzy Czartoryskio „Hotel Lambert“ susibūrusiems monarchistams-konservatyviesiems liberalams. Buvo Sukilėlių seimo emigracijoje narys (Sejm powstańczy na emigracji). 1832 m. gruodį Lenkijos tautinis komitetas buvo Prancūzijos valdžios likviduotas už platinamą atsišaukimą „Į brolius rusus“, kvietė kovoti su caro valdžia drauge su lenkais.

1832 m. vadovavo slaptai organizacijai Liaudies kerštas (Zemsta ludu), kuri siekė sutelkti ginkluoto pasipriešinimo pajėgas Lenkijos karalystėje ir pirmą kartą posukiliminiu laikotarpiu nuversti tenykštę valdžią. Už šią veiklą 1933 m. liepą J. Lelevelis buvo ištremtas iš Prancūzijos, apsigyveno Briuselyje.

J. Lelevelis mirė 1861 m. gegužės 29 d. privačioje Paryžiaus klinikoje, buvo palaidotas Monmartro kapinėse. 1929 m. vykdant testamentu įtvirtintą valią ir švenčiant 350–tąjį  Vilniaus universiteto įsteigimo jubiliejų J. Lelevelio palaikai buvo parvežti iš Paryžiaus ir perlaidoti Rasų kapinėse Vilniuje.

Ilona Mažeikienė

Daugiau:

Bulotaitė Nijolė, https://biblioteka.vu.lt/apie/naujienos/974-kas-tas-lelevelis-arba-apie-zemelapius-ir-peles

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Atmintinos vietos


Soloveičikas Maksas (1883 Kaune - 1957 m. Jeruzalėje), Lietuvos visuomenės ir politikos veikėjas. Nuo 1948 m. žinomas kaip Menahem Solieli. Studijavo Sankt Peterburgo, Maskvos, Berlyno ir Ženevos universitetuose. Filosofijos daktaras. I pasaulinio karo išvakarėse gyveno Berlyne, 1915 m. persikėlė į Maskvą, po karo grįžo į Lietuvą. 1918 12 11 kooptuotas į Lietuvos Tarybą. Nuo 1919 m. pirmosios Kauno miesto valdybos prezidiumo narys, nuo 1920 03 – Kauno žydų bendruomenės tarybos narys. 1919 04–1923 02 ministras be portfelio žydų reikalams. 1919 m. kaip Lietuvos žydų atstovas dalyvavo žydų delegacijų prie Paryžiaus taikos konferencijos komiteto posėdžiuose, bendravo su žydų pasaulinių organizacijų lyderiais, organizavo informacinę kampaniją apie Lietuvą, agitavo remti jos valstybingumo pripažinimo siekius.

1920–22 m. Steigiamojo Seimo narys, 1920–21 m. Mažojo Seimo narys kandidatas. 1920 10 Lenkijos kariuomenei užėmus Vilnių ir paskelbus apie plebiscitą ir rinkimus į vadinamosios Vidurinės Lietuvos seimą su S. Rozenbaumu lankėsi Vilniuje, vedė derybas su žydų bendruomenės lyderiais dėl rinkimų boikoto. 1922 01 atviru laišku Jungtinių Amerikos Valstybių žydų organizacijų prašė politinės paramos pripažinimo de jure siekiančiai Lietuvai. 1921–22 m. Pasaulinės sionistų organizacijos vykdomojo komiteto narys.

1923–33 m. gyveno Berlyne, redagavo Encyclopaedia Judaica (1928–33 išleista 10 tomų) straipsnius Biblijos tematika. 1933 m. repatrijavo į Palestiną, iki 1941 m. Žydų banko direktorius Haifoje, 1948–57 m. vadovavo radiofonui Tel Avive.

Svarbiausi veikalai: Biblijos pasaulis (Die Welt der Bibel 1926 m.), Biblijos leksikonas (Leksikon mikra’i 2 t., išleista 1965 m.).

Maksas Soloveičikas palaidotas Jeruzalėje, Givat Shaul, Har HaMenuchot kapinėse, tačiau tikslios kapo vietos nustatyti nepavyko.

https://www.vle.lt/straipsnis/maksas-soloveicikas/
Užsienio reikalų ministerijos informacija


1652—1773 m. čia veikė Vilniaus jėzuitų akademijos misija. 1662 m. jėzuitai čia pastatydino medinę Šv. Ignaco Lojolos bažnyčią.

Kaimo centre stovi Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia, sumūryta 1763 metais. Šventovė gana nedidelė, stačiakampio plano , be bokštų. Fasadą vainikuoja išraiškingas barokinis lanksčių kontūrų skydas. Interjerą puošia baroko formų didysis altorius.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Abiejų Tautų Respublikos muziejus Rapersvilyje

Ciuricho ežero gale, St. Galleno kantone, Rapersvilio (Rapperswil) mieste ant kalno stovi didinga XIII a. pilis - muziejus. Jis susijusi su dviem išeiviais iš Lietuvos - Vladislovu BroelPliateriu (1808–1889), gimusiu Vilniuje ir Henriku Bukauskiu, 1839 m. gimusiu Žemaitijoje. Vladislovas, kaip ir jo brolis Cezaris bei žymioji pusseserė Emilija Pliaterytė, dalyvavo 1831 m. sukilime. Po pralaimėjimo emigravo į Prancūziją, o vėliau persikėlė į Šveicariją. 1844 m. jis vedė populiarią vokiečių aktorę Karoliną Bauer. 1868 m. jis savo lėšomis Rapersvilyje pastatydino laisvės troškimą simbolizuojančią koloną, kuri iki šiol stovi prie pilies. Rapersvilio pilį V. Pliateris 1870 m. 99 metams perėmė iš miestelio savivaldybės ir savo lėšomis suremontavo. Joje V. Pliateris atidarė Abiejų Tautų Respublikos valstybingumo ir emigracijos muziejų. Daug eksponatų jam padovanojo tautietis Henrikas Bukauskis.

Rapersvilio muziejaus rinkinius Vladislovas Pliateris testamentu užrašė būsimai, iš Rusijos jungo išsilaisvinusiai Lenkijos ir Lietuvos valstybei, nors to laiko, kai susikūrė dvi savarankiškos respublikos, nebesulaukė. Jaunajai Lietuvos valstybei jokių pretenzijų nepareiškus, 1927 m. iš Rapersvilio pajudėjo specialus traukinys į Lenkiją. Net 13-oje vagonų jis vežė neįkainojamas muziejaus vertybes, tarp jų ir Tadeušo Kosciuškos širdį. Muziejus du kartus keitė pavadinimą, šiuo metu jis vadinasi Lenkų muziejumi.

Handschin Vilija, Lietuvos didikų pėdsakai Rapersvilio pilyje, Šveicarijos lietuvių žinios Nr. 30, https://lietuviai.ch/wp-content/uploads/2017/06/SLZ_01_2017_slb.pdf

teisinė apsauga šalyje suteikta; Tadas Kosciuška (1746–1817); Vladislovas Pliateris (1808–1889); Henrikas Bukauskis (1839–1900)


Ona Radvilaitė gimė Vilniuje 1476 m. Jos tėvai - Sofija Ona Manvydaitė ir Mikalojus Radvilaitis. Mikalojus buvo pirmasis įpėdinis, turėjęs Radvilų pavardę. 1506 m. jis fundavo Vilniaus Šv. Jurgio bažnyčią, esančią šalia Lietuvos Respublikos vyriausybės.

1496–1497 m. Onos Radvilaitės tėvas Mikalojus dėl vedybų ir nuotakai reikalingo kraičio laiškais bei tarpusavio pasiuntiniais derėjosi su Mazovijos kunigaikščiu Konradu Ruduoju. Galiausiai buvo susitarta dėl svaraus 20 000 vengriškų florinų kraičio ir Ona Radvilaitė tapo Mazovijos kunigaikštiene. 1503 m. Konradas staiga mirė. Jo ir Onos sūnūs dar buvo mažamečiai, todėl žmona tapo Mazovijos regente. Taigi kiek netikėtai keliolikai metų Ona Radvilaitė tapo faktine visos kunigaikštystės valdove. Ji mirė 1522 m., palaidota Varšuvos Šv. Onos bažnyčioje. Ji buvo viena šios bažnyčios fundatorių.

Onai Radvilaitei atminti pastatytas paminklas Mazovijos Ostruvos mieste, Lenkijoje.

https://www.lrt.lt/naujienos/lietuvoje/2/1175666/istorija-isbando-jus-suzinokite-sestojo-testo-apie-radvilas-teisingus-atsakymus-ir-nugaletoja


Adolfas Venskus (1924-2007) gimė Klaipėdoje, Kauno ir Paryžiaus universitetuose baigė chemijos mokslus. 1944 metais emigravo į Prancūziją, kur dirbo inžinieriumi Prancūzijos metalurgijos pramonėje.

A.Venskus buvo aktyvus įvairių tarptautinių organizacijų – Europos judėjimo, Krikščionių demokratų internacionalo – narys, priklausė Prancūzijos lietuvių bendruomenei. 1983-1988 metais A.Venskus vadovavo Strasbūre veikusiam Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto Europos padaliniui, taip pat vadovavo Pasaulio pabaltijiečių santalkos atstovybei. Svarus ambasadoriaus indėlis rengiant 1983 metų sausio 13 dienos Europos Parlamento rezoliuciją dėl padėties Estijoje, Latvijoje ir Lietuvoje – šia rezoliucija pasmerkta Baltijos valstybių okupacija ir neteisėtas prijungimas prie Sovietų Sąjungos.

Įgytą patirtį ir ryšius su žymiais pasaulio politikais ambasadorius panaudojo kovoje už Lietuvos nepriklausomybės pripažinimą. Dar 1990 metais, kai Lietuva negalėjo turėti oficialių diplomatinių atstovybių, A.Venskus padėjo įsteigti Baltijos šalių informacijos biurą Briuselyje.

1991 metais A.Venskus buvo paskirtas Lietuvos įgaliotuoju atstovu ryšiams su Europos Parlamentu ir Taryba, o kiek vėliau – nepaprastuoju ir įgaliotuoju ambasadoriumi prie Europos Sąjungos ir NATO. Šias pareigas ėjo iki 1995 metų. Iki pat mirties ambasadorius A.Venskus dirbo Lietuvos ambasados Prancūzijoje garbės patarėju Europos klausimais.

A.Venskus yra apdovanotas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro kryžiumi, taip pat Prancūzijos darbo ministro Auksiniu garbės medaliu. Ambasadoriui yra suteiktas Belgijos Karaliaus Didžiojo karininko laipsnio medalis.

A.Venskus palaidotas Paryžiaus priemiesčio Saint Maur kapinėse, šalia žmonos palaikų.

URM informacija, https://www.urm.lt/naujienos/141/mire-pirmasis-lietuvos-ambasadorius-prie-europos-sajungos-ir-nato-adolfas-venskus:5769

Nepriklausomybės atkūrimas (nuo 1990 m.)


X a. Kijevo kunigaikštis Vladimiras Sviatoslavičius ant Svisločiaus upės kranto įkūrė Zaslavlio miestą savo žmonai Rognedai ir sūnui Iziaslavui. XI a. Zaslavlis garsėjo kaip gerai įtvirtintas Polocko kunigaikštystės pasienio miestas. XII a. pradžioje atskilo nuo Polocko ir tapo atskiros Iziaslavlio kunigaikštystės centru. XIII a. antroje pusėje kunigaikštystė buvo prijungta prie Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės. 1345 m. Zaslavlį gavęs valdyti Gedimino sūnus Jaunutis pradėjo ilgą Zaslavlio kunigaikščių dinastiją. XVI a. viduryje paskutinei jos palikuonei – kunigaikščio Teodoro dukteriai Onai – ištekėjus, Zaslavlis atiteko Hlebavičių giminei. Po Hlebavičių nuo XVII a. vidurio iki 1753 m. miestą valdė Sapiegos. Per Abiejų Tautų Respublikos antrąjį padalijimą miestas prijungtas prie Rusijos.

Valdant Hlebavičiams, XVI a. antroje pusėje, Zaslavlis kurį laiką buvo svarbus Reformacijos centras. Tai liudija istorinio miesto centre, buvusios piliavietės teritorijoje, gynybinių griovių apsuptyje stovinti Trakų vaivados Jono Hlebavičiaus XVI a. pabaigoje statydinta Evangelikų reformatų bažnyčia – viena geriausiai išlikusių renesansinių gynybinių šventovių.

Račiūnaitė, Tojana, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Sapiegos; Hlebavičiai; Jaunutis (1300−1366)


Iki S. Dariaus ir S. Girėno skrydžio 1933-ųjų vasarą Atlanto vandenyną bandyta perskristi 73 kartus, tačiau tik apie 30 skrydžių buvo sėkmingi ir tik tris kartus pavyko be nutūpimo nuskristi daugiau kaip 6 tūkst. kilometrų. Savo sumanymui įgyvendinti S. Darius ir S. Girėnas įsigijo šešiavietį 365 AJ lėktuvą „Bellanca Pacemaker CH-300” ir jį patobulino – pailgino sparnus, įmontavo galingesnį variklį, įrengė papildomus kuro ir tepalų bakus.

1933 m. liepos 15 d. 16 val. 24 min., nedideliu lėktuvu, pavadintu „Lituanica”, pakilę iš Niujorko Floido Beneto (Floyd Bennett) aerodromo, lakūnai pasiryžo įveikti Atlantą ir be nutūpimo nuskristi iki Kauno. Deja, 1933 m. liepos 17 d., 0 val. 36 min., dabartinės Lenkijos žemėje, Myslibužo (buvęs Soldinas) apylinkėse, Pščelniko (iki 1945 m. – vok. Kuhdamm),   kaimo miške, amžinai nurimo perskridusių Atlantą ir didelę Europos dalį narsiųjų lakūnų širdys ir „Lituanicos” gausmas. Iki skrydžio pabaigos – Kauno aerodromo – tebuvo likę apie 650 kilometrų, maždaug trys skridimo valandos. Šios katastrofos priežastys nenustatytos.

1936 m. Pščelnike, kuriame sudužo „Lituanica”, pagal architekto V. Landsbergio-Žemkalnio projektą, buvo atidengtas originalus paminklas. 1989 metais Lietuvos aviatorių iniciatyva greta paminklo pastatyta klėtelė, kurioje įrengtas memorialinis lakūnų muziejus.

Vytauto Didžiojo karo muziejaus informacija, https://kam.lt/lenkijoje-paminetos-s-dariaus-ir-s-gireno-skrydzio-per-atlanta-80-osios-metines/

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Paminklai; Atmintinos vietos


Spėjamas kunigaikščio Sapiegos silueto atvaizdas

Leipcigo istorijos muziejuje saugoma siluetų piešėjo Georg Friedrich Ayrer (1744–1804) nupiešta lošimų korta, su ranka parašytu užrašu Pr. Sapieha. Vaizduojamas asmuo gali būti kunigaikštis Juozapas Sapiega.

Juozapas Sapiega  (1737-1792 m. Liachavičuose, dab. Baltarusija) - Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės karo ir politinis veikėjas. Ignoto Sapiegos sūnus, Aleksandro Sapiegos tėvas. Kunigaikštis (1768 m.). Lengvosios kavalerijos pulkininkas. Varšuvoje baigė Kilmingųjų kolegiją, mokėsi kitose aukštosiose mokyklose. Nuo 1762 m. buvo pasiuntinys į Abiejų Tautų Respublikos Seimą. 1766–84 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio dvaro raikytojas. Antirusiškos Baro konfederacijos (1768–72 m.) LDK teritorijoje vienas steigėjų, nuo 1769 m. buvo jos vadovas (maršalka) ir Lietuvos konfederatų kariuomenės generalinis vadas.

Algirdas Matulevičius, https://www.vle.lt/straipsnis/juozapas-sapiega
https://www.stadtmuseum.leipzig.de/DE-MUS-853418/objekt=Z0003782

Kilnojamasis kultūros paveldas; Taikomoji dailė


Bychavas įsikūręs dešiniajame Dniepro krante, netoli tos vietos, kur į jį įteka Mokriankos upelis.

Vietovė minima nuo XIV a. pabaigos. Nuo XV a. antrosios pusės Bychavas priklausė Druckiams-Zubrovickiams, vėliau — Alšėniškiams, o 1495 m. teko Albertui Goštautui. Po Stanislovo Goštauto mirties 1542 m. ją perėmė Lietuvos didysis kunigaikštis Žygimantas Senasis. 1560 m. Bychavas atiteko Jeronimui Chodkevičiui. 1590—1619 m. jo vaikaitis, Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės didysis etmonas Jonas Karolis Chodkevičius, Dniepro pakrantėje buvusių medinių gynybinių statinių vietoje pastatė mūrinę pilį. 1621 m. ji atiteko Sapiegoms, buvo perstatyta, o kartu įtvirtintas visas miestas. Bychavo pilis buvo viena stipriausių tvirtovių Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės rytuose. Ji užėmė maždaug 70x100 m plotą, iš rytų prieigas saugojo Dniepras, kitose pusėse — gilūs gynybiniai grioviai. Pilis užimta ir apgriauta Šiaurės karo metais.

Po Šiaurės karo Sapiegos vėl perstatė pilį, įrengė dviaukštę mūrinę rezidenciją su reprezentaciniu fasadu. Iki šiol išliko rezidencinių rūmų korpusas su laikrodžio bokšto fragmentu ir vienas iš kampinių bokštų. Po 2004 metų gaisro pastatas nebenaudojamas.

XVII a. pradžioje Bychave įsikūrė Laterano kanauninkai. XVIII a. Sapiegų iniciatyva netoli pilies pastatytas mūrinis Lateranų kanauninkų vienuolynas. Jis veikė iki XIX a. 5-ojo dešimtmečio. Rekonstruotas išliko iki šiol.

XVII a. Bychave sumūryta sinagoga, kuri buvo įjungta į miesto gynybinę sistemą. Sinagoga perstayta XX a. Jai būdingi gynybinės architektūros elementai - storose pastato sienose kadaise buvo šaudymo angos.

Bychavo žydų istoriją liudija išlikusios kapinės.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Pitstono lietuviškos Šv. Kazimiero kapinės

Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Latvijos nacionaliniame dailės muziejuje Rygoje saugomi Petro Kalpoko paveikslai „Kolkos ragas“ (1912 m.), „Saulėlydis“ (1912 m.), „Interjeras“ (1912 m.) ir „Vyriškio portretas“ (1902 m.).

P. Kalpokas (1880 m. Miškinėje (Biržų vlsč.) - 1945 m. Kaune) - lietuvių tapytojas. 1895–98 m. tapybos mokėsi Mintaujoje (pas V. Purvītį, J. Valterį), 1898–1900 m. Odesos dailės mokykloje. 1904–09 m. studijavo Miunchene. Nuo 1907 m. dalyvavo Lietuvių dailės draugijos rengiamose parodose, taip pat pasaulinėje parodoje Niujorke (1939 m.). Nuo 1909 m. gyveno Šveicarijoje, Vengrijoje, 1912-14 m. Latvijoje, 1915–20 m. Italijoje. 1920 m. grįžo į Lietuvą. Dėstė piešimo kursuose Kaune, Kauno meno mokykloje, Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute.

Daugiausia nutapė peizažų, portretų, sienų tapybos kūrinių (Kretingos banko centrinės salės pano, 1938–39 m., Pažangos rūmų Kaune pano, 1932 m.). Su J. Januliu dekoravo Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčią Kaune. Sukūrė plakatų, karikatūrų, iliustravo knygų, parašė Tapybos technikos vadovėlį (1930 m.). Brandžiojo laikotarpio peizažams būdinga impresionizmo ir realizmo bruožų dermė, lyrizmas, portretams – psichologiškumas, tikslus piešinys, freskoms – dinamika, dekoratyvumas.

Rutkauskienė Rima, https://www.vle.lt/straipsnis/petras-kalpokas

Kilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė


Iki XIII a. Piliavoje (vok. Pillau) buvo didelė sembų pilis. Vokiečių ordinas, XIII a. įsikūręs sembų žemėse, prie sąsiaurio pasistatė Laukstyčių (Lochštato) pilį, ilgai buvusią svarbiausiuoju centru Aistmarių nerijos šiauriniame gale, kurios liekanos išliko iki šiol. Vietovė kronikose vadinta Naitenpill, 1430 m. – Pillen, 1519 m. – Pilaw, 1522 m. – Pillau. Iki XVII a. pr. ji laikyta nereikšminga, kol 1626 m. į Prūsiją įsiveržę švedai suvokė vietos strateginę reikšmę. Čia jie pasistatė tvirtovę ir Piliava iš žvejų kaimelio virto kariniu uostu. Pagilinę sąsmauką per neriją švedai Aistmares sujungė su Baltijos jūra. Pasibaigus Šiaurės karui, Švedijai bei Lenkijos ir Lietuvos valstybei 1660 m. pasirašius Olyvos taikos sutartį, Prūsija tapo savarankiška valstybe. Tuomet Brandenburgo kurfiurstas, vokiečių vadinamas didžiuoju, Fridrychas Vilhelmas pavertė Piliavą savo tvirtove – Karaliaučiaus vartais į Baltiją. Taip prasidėjo prūsiškoji miesto istorija – iki Antrojo pasaulinio karo tai buvo ne tik karinės įgulos miestas, bet ir gydomųjų vandenų kurortas.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990


Simonas Čechavičius (Czechowicz Szymon) (1689 - 1775) - Lenkijos ir Lietuvos tapytojas. Priklausė kapucinų ordinui. 1711–30 gyveno Romoje, studijavo Šv. Luko akademijoje. Nuo 1731 gyveno ir kūrė Lenkijoje, 1753 ir 1770 Lietuvoje (globojo didikų šeimos). Kūrybai įtakos turėjo italų ir flamandų baroko dailė. Nutapė realistinių, psichologinių portretų (Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės etmono M. J. Masalskio, apie 1765). Sukūrė daug religinių paveikslų Krokuvos, Varšuvos, Liublino, Poznanės, Vilniaus (vizitiečių Švč. Jėzaus Širdies, Šv. Jurgio, Šv. Kotrynos, Šv. Rapolo, Šv. Ignoto) bažnyčioms. Kūriniams būdinga aiški, simetriška kompozicija, šiltos spalvos, susiliejantis, rausvai auksinis koloritas, subtilus šešėliavimas, sentimentalumas, personažų individualizacija. Kūrinių turi Lietuvos nacionalinis dailės muziejus, Krokuvos nacionalinis muziejus, Varšuvos nacionalinis muziejus.
Simono Čechavičiaus paveikslas „Šv. Jadvyga“ (1725 m.) saugomas Šv. Stanislovo bažnyčioje Romoje.

Vasiliūnienė Dalia, https://www.vle.lt/straipsnis/szymon-czechowicz
Užsienio reikalų ministerijos informacija

Šv. Jadvyga (Jadvyga I-oji de Anjou) (1374–1399)


Dievo Motinos nuolatinės pagalbos parapijos kompleksas Klivlande

1952 m. pastatyta Švč. Mergelės Marijos Nuolatinės Pagalbos bažnyčia Klivlende yra pirmasis ir vienas ryškiausių Stasio Kudoko darbų, sukurtų emigracijoje. Architektas, įtvirtinęs savo karjerą nepriklausomoje Lietuvoje, nuo 20 a. 5-ojo deš. sėkmingai tęsė ją už Atlanto.

Pastato projektas parinktas konkurso keliu, kurį 1949 m. suorganizavo bažnyčios statybų iniciatorius kunigas Juozas Angelaitis[1]. Naujos bažnyčios statyba – vienas iš pirmųjų atvejų JAV, kada projektas ir statybos procesas buvo pavestas išimtinai lietuviams. Bažnyčios interjerą sukūrė dailininkas Kazys Varnelis, Šv. Mergelės Marijos skulptūrą pagrindiniame fasade – skulptorius Vytautas Raulinaitis, o statybos rangovas – inžinierius Juozas Augustinavičius.

Nors bažnyčios tūris konservatyvus, sumodernintų neoromaninių formų, tačiau kai kurie architektūriniai sprendimai atskleidė modernaus kūrėjo patirtį. Paprastos geometrinės formos, keliomis arkomis papuoštas bokštas ir ištisinė langų juosta apšviečianti pagrindinį altorių bei šonines navas yra gana charakteringi itališkojo racionalizmo atgarsiai, primenantys architekto studijų metus Romoje. Kai kurie architektūriniai bažnyčios sprendimai primena S. Kudoko projektuotą Pilviškių Švč. Trejybės bažnyčią (Lietuva). Klivlendo bažnyčiai lietuviškumo dvasios suteikė dailininko K. Varnelio vitražai ir altoriai. Bažnyčia formuoja vientisą architektūros kompleksą su klebonija bei mokykla.

Vaidas Petrulis

[1] Inž. J. Augustinavičius stato bažnyčią. Dirva, 1950 m. lapkričio 9 d., p. 6.


Vietovė žinoma nuo Vytauto laikų. Dvi garsiausios Alšėnuose šeimininkavusios ir daugiausia miestelį išgarsinusios giminės - tai Alšėniškiai ir Sapiegos. Nuo XIII a. Alšėnai buvo LDK dalinės kunigaikštijos Alšios (Galšios) centras. Nuo XIV a. pabaigos kunigaikštiją ir Alšėnus valdė Alšėnų kunigaikščių giminė. Giminės pradininkas Jonas Alšėniškis (Jonas Algimantaitis) pastatydino čia medinę pilį, prie jos pradėjo kurtis miestelis. XVI a. viduryje kunigaikščių Alšėniškių giminė išmirė (1555). Nuo XVI a. pirmos pusės daugiau nei 100 metų Alšėnai priklausė kitai ne mažiau garsiai ir įtakingai LDK didikų Sapiegų giminei. Didesnioji dalis Alšėnuose išlikusio istorinio ir architektūrinio paveldo sietina su Sapiegomis. Alšėnai 1525 m. vedybų keliu (kaip žmonos kraitis) atiteko Povilui Sapiegai ir Sapiegoms priklausė iki 1639 m. XVII a. antroje pusėje Alšėnų valda padalyta į dvi dalis, jas valdė įvairūs savininkai. Be pranciškonų vienuolyno ansamblio, Alšėnuose išliko XVI a. pabaigoje - XVII a. pradžioje statytos Sapiegų pilies griuvėsių.

Klajumienė, Dalia, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
Vitkauskaitė Dalia, Vilniaus universiteto projektas „Magnus Ducatus Lithuaniae“, http://www.mdl.projektas.vu.lt/

Žygimantas Augustas (1520–1572); Bona Sforza (1494–1557); Sapiegos; Alšėniškiai; Povilas (Paulius) Alšėniškis (apie 1490–1555); Povilas Steponas Sapiega (1565–1635); Bogdanas Sapiega (apie 1530–1593); Povilas Ivanovičius Sapiega (1481/1490–1579); Jonas Algimantaitis Alšėniškis (? – apie 1402 m.)


15 km nuo Myriaus nutolęs Iškoldės miestelis, kurio Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikų istoriją mena mūrinė gotikinė Švč. Trejybės bažnyčia, šioje vietovėje 1449 m. funduota Lietuvos didiko Mikalojaus Nemiraičio. XVI a. ji atiteko evangelikams, o 1641 m. Radvilos pastatą grąžino katalikams. Bažnyčia apgriauta XVII a. viduryje, per karą su Maskva. 1866 m. paversta stačiatikių cerkve, o 1919 m. vėl grąžinta katalikams. 1970 m. buvo restauruota, eksterjere panaikinti cerkvei būdingi elementai. Interjere išliko kryžminiai (navose) ir žvaigždiniai (presbiterijoje) skliautai, gotikinė akmeninė krikštykla.

Klajumienė, Dalia, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Radvilos; Mikalojus Nemiraitis (m. apie 1471 m.)


Susijusios asmenybės: Švitrigaila, Mykolas Čartoriskis, Teodoras Čartoriskis

Susiję laikotarpiai: 15 a., 16 a., 17 a.

Reikšmė Lietuvai: Gediminaičių kilmės LDK didikų giminės Čartoriskių viena iš pagrindinių rezidencijų.

1446 m. Švitrigaila Klevanę (Клевань, Klevan’) suteikė kunigaikščiams Čartoriskiams už palaikymą kovose dėl Voluinės. Klevanė tapo Čartoriskių (Konstantino Algirdaičio palikuonys ) jaunesniosios giminės šakos pagrindine rezidencija. Miestas šeimai priklausė iki pat XIX a. II pusės.

Klevanėje išlikę 1475 – 1561 m. statytos pilies griuvėsiai. Pilį XV a. II p. statė Mykolas Čartoriskis ir jo sūnus, Lucko seniūnas kunigaikštis Teodoras (Fiodoras) Čartoriskis. Ji tapo viena stipriausių Voluinės tvirtovių. Netaisyklingo kvadrato plano mūrinė pilis buvo su dviem penkiakampiais bokštais. Abu bokštai gan gerai išliko, ypač rytinis. Jų sienos kai kuriose vietose siekė 3,8 metrų storio. Pagrindinę gynybinę funkciją atliko vakarinis bastionas. Per gilų griovį buvo pastatytas keturių arkų tiltas. Įdomu, kad tiltą puošė freskos, kurių liekanos išliko iki XX a. pradžios. taip pat išliko trys pilies sparnai (iš keturių) ir tiltas.

1632 m. pilį Čartoriskiai atidavė jėzuitams, kurie čia įkūrė savo kolegiją. Po 1773 m. (panaikinus jėzuitų ordiną) pilis ilgą laiką nenaudota, kol kunigaikštis Konstantinas Čartoriskis nusprendė čia įsteigti gimnaziją ir 1817 m. pilį perstatė. Rytinė siena buvo nugriauta, jos vietoje pastatyti du fligeliai, kuriuose veikė mokykla. XIX a. 8 dešimtmetyje Aleksandras Čartoriskis pardavė pilį Rusijos valdžiai, čia veikė dvasinė seminarija.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
https://www.vle.lt/straipsnis/cartoriskiai/


Šv. Kazimiero seserų įsteigta Šv. Kryžiaus ligoninė Čikagoje

Amerikos lietuvių iniciatyva Market parko rajone, Čikagoje, pastatyta ligoninė – netipiškas egzilio architektūros pavyzdys. 20 a. šeštajame dešimtmetyje šis parkas buvo viena iš gausiausiai lietuvių apgyvendintų vietovių Šiaurės Amerikoje. „Iš neįžengiamų pelkynų, darbščiųjų žmonių dėka, ši apylinkė tapo viena iš gražiausių Čikagoje ir ne veltui čia atsirado Lithuania Plaza. (...) Parko kampe, didžiųjų gatvių sankryžoje stovi mūsų tautos didvyriams – Atlanto nugalėtojams – Dariui ir Girėnui monumentalus paminklas.“[1] Rajone veikė lietuviškos parduotuvės, valgyklos, restoranai. Šalia paminklo įsteigtas lietuvaičių Šv. Kazimiero seserų vienuolyno centras. Jų pastangomis įkurta ne tik Marijos vardo mergaičių gimnazija, bet ir Šv. Kryžiaus ligoninė[2]. Lietuvos Raudonojo Kryžiaus Labdarių Sąjungos (įsikūrusios 1914 m.) iniciatyva 1928 m. pradėtas statyti pirmasis ligoninės korpusas. Ligoninės veikla buvo pavesta Kazimierietėms[3]. Po kelių dešimtmečių senąją 100 vietų ligoninę nuspręsta praplėsti[4]. Žinutė apie naujojo 225 vietų korpuso pamatų kasimą pasirodė 1957 m., tačiau, užtrukus lėšų rinkimui, kertinis akmuo pašventintas tik 1961 m. balandį[5]. Nauja Kazimieriečių vienuolių pastatyta ligoninė buvo moderni ir atitinkanti naujausius to meto standartus. Nors projekto autorius ne lietuvis, bet italų kilmės architektas Džozefas Bagnolo[6], ligoninė yra ryškus lietuvių klestėjimo Market parke ženklas.

Vaidas Petrulis

[1] Janušaitis, Jurgis. Marquette parke pasižvalgius. Naujienos, 1966 m. rugpjūčio 26 d., p. 3.

[2] Jono Muloko architektūra. Los Angeles, Californija. Saleziečių spaustuvė, Roma. 1983 m., p. 44.

[3] J. Voldemaras. Kaip organizavosi labdarių sąjunga. Draugas, 1949 m. vasario 23 d., p. 2.

[4] Prakasami naujos Šv. Kryžiaus ligoninės pamatai. Draugas, 1957 m. spalio 26 d., p. 3.

[5] Lietuviai stato 7 milijonų dolerių ligoninę. Draugas, 1961 m. balandžio 7 d., p. 8.

[6] Ibid., p. 8.

Tarpukaris (1918-1940 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.)


Lietuvos Respublikos aikštė Montevidėjuje

Urugvajaus sostinėje Montevidėjuje 20 a. 7 dešimtmetyje atidaryta Lietuvos Respublikos aikštė (Plaza República De Lituania). Joje pastatytas paminklinis akmuo su Gediminaičių stulpais.

2002 m. aikštėje atidengta Urugvajaus lietuvių skulptoriaus Eduardo Lapaičio skulptūra „Trečiojo tūkstantmečio link“.

Nematerialus kultūros paveldas; Vietovardžiai


Susijusios asmenybės: Algirdas, Aleksandras Karijotaitis, Konstantinas Karijotaitis, Jurgis Karijotaitis, Jogaila, Vytautas Didysis, Jobas Bretfusas

Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a.

Reikšmė Lietuvai: LDK kunigaikščių Karijotaičių statyta pilis.

Podolės Kamenecas (Кам’янeць-Подiльський, Kam'yanets'-Podil's'kyi) - svarbus istorinio Podolės regiono miestas. Podolės žemės yra į pietus nuo Voluinės ir ribojosi su dabartinės Moldavijos teritorija. Podolės Kamenecas buvo svarbi tvirtovė pasienyje, ginantis nuo totorių ir turkų antpuolių. Šioje vietoje jau XI-XII a. buvo gana nemažas prekybos ir amatų centras. Podolės Kamenecas stovi ypatingai patogioje gynybai vietoje – yra uolėtoje saloje ant skardžio, apsupto Smotryčiaus upės. Įėjimą į saloje esantį miestą saugojo Senoji ir Naujoji pilys, be to miestas buvo apsuptas gynybinės sienos su bokštais. Gynybinė siena buvo apie 1 km ilgio. Sistema pradėta statyti dar XII a., vėliau pastoviai stiprinta. Gynybinė siena, bokštai ir Senoji pilis išliko.

Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdžion miestas pateko XIV a. Algirdas už pagalbą pergalingame mūšyje prie Mėlynųjų vandenų (1362 m.) prieš mongolus‑totorius, išvaduotą Podolę atidavė valdyti Karijotaičiams (savo brolio Karijoto keturiems sūnums) - Jurgiui, Aleksandrui, Teodorui ir Konstantinui. Podolės Kamenece Karijotaičiai pastatė naują tvirtovę, o 1374 m. suteikė miestui Magdeburgo teisę. Valdant Aleksandrui Karijotaičiui miestas tapo Podolės žemės administraciniu centru. Aleksandras žuvo kovose su Krymo totoriais, iš jo Kamenecą valdyti perėmė brolis Konstantinas kuris tęsė miesto stiprinimo ir regiono infrastruktūros gerinimo darbus. Jurgis Karijotaitis, be Kameneco, valdė ir kitas Podolės pilis, jas statė ir tvirtino, steigė miestus, kvietė vienuolius.

Karijotaičių valdymą Podolės Kamenece 1394 m. nutraukė Lenkijos karalius Jogaila, surengęs žygį į Podolę – vakarinę Podolę jis prijungė prie Lenkijos, o Rytinę Podolę kartu su Podolės Kameneco pilimi paskyrė valdyti Vytautui. Mirus Vytautui, 1430-1432 m. kilo karas tarp Lenkijos ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės dėl Podolės ir Voluinės, kuris buvo išspręstas taikos sutartimi. Pagal ją Lenkijai atiteko Podolė, o Lietuvai – Voluinė. Podolės Kamenecas 1434 m. galutinai  įjungtas į Lenkijos Karalystę.
Vėlesniais amžiais Podolės Kameneco pilis buvo ne kartą rekonstruota ir stiprinta. Senoji pilis savo dabartinį pavidalą įgavo po Žygimanto Senojo atliktų rekonstrukcijų. XVI a. Kamenece dirbo Jobas Bretfusas, kuris vėliau tapo Vilniaus pilių statybų prižiūrėtoju.

Podolės Kamenece yra XVI a. pradžioje statyta Švento Petro ir Povilo katedra – toliausiai į rytus nutolusi gotikinė katedra Europoje. 1672-99 m., miestą užėmus turkams, katedra buvo paversta mečete. Iš to laiko išlikęs 33,5 m. minaretas. Taip pat Šv. Mikalojaus bažnyčia ir dominikonų vienuolynas (XV-XVIII a.), pranciškonų bažnyčia (statyta XVII a. pradžioje), Šv. Trejybės trinitorių bažnyčia (XVIII a. vidurys).

Mieste yra armėnų bendruomenės kvartalas. Spėjama, kad armėnai mieste pasirodė apie XIII a. vidurį. Armėnų bendruomenė Kamenece buvo antra pagal dydį Abiejų Tautų Respublikoje po Lvovo. Armėnai daugiausiai užsiėmė prekyba ir amatais. Garsiausias ir seniausias sakralinis pastatas mieste - 1398 m. funduota Šv. Mikalojaus armėnų bažnyčia (XIV a.). Kelis kartus perstatyta, galutinę išvaizdą įgavo XVI a. pristačius aukštą varpinę. XX a. 4 dešimtmetyje sovietai bažnyčią susprogdino. Iki dabar išliko tik monumentali varpinė, joje esančią koplyčią šiuo metu naudoja stačiatikiai.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Liškevičienė, Jolita, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
https://www.vle.lt/straipsnis/melynuju-vandenu-musis/


Šv. Kazimiero skulptūra Jėzaus Atsimainymo bažnyčios fasade Niujorke

Šv. Kazimiero skulptūra, puošianti pagrindinį Jėzaus Atsimainymo bažnyčios Niujorke (arch. Jonas Mulokas) fasadą, yra vienas iš žinomiausių išeivių skulptoriaus Aleksandro Marčiulionio kūrinių. 1962-aisiais laikraštyje „Draugas” rašyta, kad skulptūra yra „gerokai modernizuota, padaryta iš aliuminio plokščių.“[1] Kiekvienu darbu autorius siekė pažadinti žiūrovo norą pačiam atgaivinti iš pažiūros negalinčią judėti skulptūrą. „Marčiulionis nebuvo kažkoks magas, bet jo sukurti darbai alsuoja milžiniška energija ir komplikuotu dramatišku siurrealizmu. Galbūt autorius kaip tik ir norėjo, kad žiūrėdami į jo kūrinius pajustume, koks nepakartojamas yra žmogaus rankų sukurtas daiktas.”[2]

Marčiulionis gimė 1911 m. Garliavos valsčiuje, Lietuvoje. 1936 m. baigė Kauno meno mokyklą, kurioje skulptūrą studijavo pas Juozą Zikarą ir Juozą Mikėną. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946 m. Freiburge su kitais lietuviais įkūrė „Dailės ir amatų mokyklą” („Ecole des Arts et Metiers”), kurioje iki 1949-ųjų vadovavo skulptūros studijai. Vėliau A. Marčiulionis pasitraukė į Australiją, kur iki 1956 m. gyveno Adelaidėje, o 1956-aisiais persikėlė į JAV. Čikagoje gyveno su žmona Eleonora, taip pat menininke, keramike ir skulptore[3].

Iki pastatant Jėzaus Atsimainymo bažnyčią, A. Marčiulionis jau buvo dalyvavęs įvairiose parodose Lietuvoje, Vokietijoje, Australijoje, JAV. Vienoje iš žymiausių Čikagos Meno Instituto organizuojamų parodų („65-ojoje kasmetinėje Amerikos tapybos ir skulptūros parodoje”), jis pristatė kūrinį „Konstrukcija” ir išgarsėjo kaip autorius, kurio darbuose „galima įžiūrėti lietuvių liaudies motyvų įtaką.“[4]. 1962 m. Čikagos tarptautinėje parodoje A. Marčiulionis sukūrė Lietuvos paviljoną[5]. Skulptorius mirė 1998 m. ir yra palaidotas Čikagos Šv. Kazimiero lietuvių kapinėse.

Vaidas Petrulis

[1] A. Marčiulionio Šv. Kazimieras. Draugas. Mokslas. Menas. Literatūra, 1962 m. kovo 3 d., p. 3.
[2] Eurika Lipnickienė. Apžvelgiant Aleksandro Marčiulionio kūrybą. Transkultūriniai ritmai ir vietinė logika. Draugas. 1998 m. birželio 6 d., p. 4.

[3] Juozas Pautienius. Skulptoriaus A. Marčiulionio kūryba. Lietuviu dienos, 1964 m., nr. 2, p. 14–15, p. 15..

[4] Ibid., p. 15.

[5] Apie  skulptorių Aleksandrą Marčiulionį, prieiga per internetą:

https://www.lithaz.org/bios/marciulionisa/marciulionisa.html.

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė


1506 m. šią valdą už nuopelnus gavo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės maršalka Aleksandras Chodkevičius. Jo palikuonys Didžiąją Berastavicą valdė gana ilgą laiką. XVII a. antroje pusėje — XVIII a. čia šeimininkavo Mnišekai ir Potockiai. 1754 m. Didžioji Berastavica gavo savivaldaus miesto teises ir herbą. 1794 m. čia žuvo apie 250 Tado Kosciuškos sukilimo dalyvių.

Kada Didžiojoje Berastavicoje pastatyta pirmoji bažnyčia, tiksliai nėra žinoma. Kai kurie tyrinėtojai nurodo, kad bažnyčia funduota 1615 m. 1651 m. ji jau minima Valkavisko dekanato bažnyčių sąraše. Mūrinę Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčią pastatydino Krokuvos kaštelionas Jurgis Mnišekas. Didinga bazilikinio tūrio kryžiaus plano šventovė iškilo 1741 m. Bažnyčioje kadaise būta sarkofago su Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didžiojo etmono Jono Karolio Chodkevičiaus širdimi.

Pastatas labiausiai nuniokotas sovietmečiu, kai buvo paverstas sandėliu. 1990 m. bažnyčia grąžinta tikintiesiems, 1992 m. padegta. Dabar tebestovi tik šventovės sienos.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Tadas Kosciuška (1746–1817); Chodkevičiai; Aleksandras Chodkevičius (apie 1475–1549); Jonas Karolis Chodkevičius (1560/1561–1621)


Šv. Kryžiaus bažnyčią Adelaidės Gudvudo priemiestyje, Australijoje, suprojektavo lietuvių kilmės architektas Vaclovas Algimantas Navakas 1969 m.
V. A. Navakas (1928 m. Kaune - 2018 m. Adelaidėje) - Australijos lietuvių architektas. II pasaulinio karo pabaigoje su tėvais pasitraukė į Vokietiją, vėliau persikėlė į Australiją. 1951–53 m. studijavo Adelaidės universitete, 1956 m. baigė architektūrą Pietų Australijos kalnakasybos ir pramonės mokykloje Adelaidėje. 1957 m. su partneriu įkūrė architektūros bendrovę Navakas and Associates Architects.
V. A. Navakas projektavo daugiausia bažnyčias ir mokyklas, taip pat viešbučius, kitus pastatus. Svarbiausi projektai: Prisikėlimo bažnyčia North Unley (1963 m.), Somertono bažnyčia (1970 m., abi Pietų Australijos valstijoje), Šv. Margaritos bažnyčia Croydone (Viktorijos valstija, 1968 m.), viešbučių kompleksas Eucloje (Vakarų Australijos valstijoje, 1972–88 m.), taip pat suprojektavo koledžų ir mokyklų Adelaidės priemiesčiuose (1968–88 m.).

Balutis Viktoras, https://www.vle.lt/straipsnis/vaclovas-algimantas-navakas/


Pastatas, kuriame gyveno Mikalojus Konstantinas Čiurlionis

Dešimtmetį Varšuvoje studijavęs ir gyvenęs žymus kompozitorius ir dailininkas M. K. Čiurlionis kambarį šio pastato 14 bute nuomojosi jau ugdydamas savo meninius įgūdžius. Su juo gyveno ir brolis Stasys, tuo metu lankęs Wojciecho Górskio realinės mokyklos vyresniąsias klases. Vieta apsistoti buvo gan patogi: iš čia Varšuvos dailės mokyklos dirbtuves Mikalojus Konstantinas pasiekdavo pėsčiomis per keletą minučių, o pagrindinę būstinę – per pusvalandį.

Lenkijos lietuvių draugijos iniciatyva ant Żurawia, 45 pastato fasado 1975 m. atidengta atiminimo lenta, lietuvių ir lenkų kalbomis skelbianti: „Čia 1905−1907 m. gyveno M. K. Čiurlionis“.

Nida Gaidauskienė
Plačiau publ.: Lituanistika | Menininko atminimo vietos karo destrukcijos perkeistame mieste / Nida Gaidauskienė

Mikalojus Konstantinas Čiurlionis (1875–1911)


Paminklas Andriui Rudaminai Senojoje Goa

2015 m. atidengtas paminklas pirmajam Indijoje išsilaipinusiam lietuviui Andriui Rudaminai. Paminklas yra Senosios Goa mieste, šalia didžiausių Indijoje katalikiškų maldos namų - Sė katedros kieme. Jėzuitų misionierius A. Rudamina į Goa atvyko 1625 metų rugpjūčio 22 dieną.

Rudaminà Andrius (1596 Daugėliškis, dab. Ignalinos rj. savivaldybė - 1631 09 05 Fudžou, Kinija) - Lietuvos jėzuitas (1618), misionierius. Pirmasis lietuvis misionierius Kinijoje ir Indijoje. Gimė Daugėliškio seniūno šeimoje. Mokėsi Vilniaus jėzuitų kolegijoje, 1613–16 Vokietijoje studijavo filosofiją, 1617 įstojo į Leuveno katalikų universitetą; tais pačiais metais grįžo į Lietuvą. 1620–22 studijavo teologiją Vilniaus universitete, 1622–24 Romoje. 1623 įšventintas kunigu.

1625 iš Portugalijos išvyko misionieriauti į Kiniją, po to – į Goa miestą (Indija). Susirgęs maliarija 1626 buvo išsiųstas į Makao miestą Kinijoje. 1627–28 dirbo Hančou, Fudžou, Kiatinge. Išmoko kinų kalbą ir ja parašė 2 religines knygas: Dvidešimt širdies paveikslų ir Darbštaus ir tinginio žmogaus dešimt paveikslų. Jas pasirašė savo kiniška pavarde Lou‑Ngan tée pan she.

https://www.urm.lt/in/lt/naujienos/senojoje-goa-atidengtas-paminklas-a-rudaminai-pirmajam-lietuviui-issilaipinusiam-indijoje
https://www.vle.lt/straipsnis/andrius-rudamina/

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Paminklai


Varnoje, Panagyurishte gatvėje, vietoje, kurioje anksčiau gyveno dr. Jonas Basanavičius - 8-ajame dešimtmetyje pastatytas atminimo ženklas.

1892–1905 Varnoje gydytoju dirbęs J. Basanavičius (nuo 1894 – Bulgarijos kunigaikščio Ferdinando rūmų gydytojas) dalyvavo miesto politiniame (aktyvus demokratų partijos, Varnos tarybos narys), visuomeniniame, kultūros ir mokslo (įkūrė Medicinos istorijos muziejų, Archeologijos draugiją) gyvenime, rūpinosi miesto sanitarine būkle, parengė Varnos pavertimo kurortu projektą. J. Basanavičiaus vardu pavadinta viena miesto gatvių, atidengta memorialinė lenta, rengiamos mokslinės konferencijos.

https://www.vle.lt/straipsnis/varna-1/
https://ro.mfa.lt/ro/lt/naujienos/varnoje-atidengta-paminkline-atminimo-lenta-dr-jonui-basanaviciui


Susijusios asmenybės: Liubartas

Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a., 19 a.

Reikšmė Lietuvai: Susijusi su LDK kovomis dėl Lvivo, Žalgirio mūšiu, Liublino unija.

Svarbiausi Lvivo įtvirtinimai - Aukštutinė ir Žemutinė pilys - iškilo Haličo-Voluinės valstybės laikais XIII a. 1340 m. Lvivą puolantys lenkai medines pilis sudegino. 1340–49 m. Lvivas buvo Gedimino sūnaus Liubarto valdžioje. 1349 m. miestą užėmė Lenkija, tačiau įnirtinga kova dėl Lvivo tarp Lietuvos ir Lenkijos tęsėsi visą XIV a. antrąją pusę. 1353 m. medinę miesto pilį sudegino ir lietuviai. Mūrinė pilis iškilo Pilies kalne XIV a. pabaigoje. Ja buvo naudojamasi ir kaip kalėjimu - čia buvo laikomi 1410 m. Žalgirio mūšyje į nelaisvę paimti vokiečių riteriai. Miestui patekus Austrijos monarchijos valdžion, 1777 m. pilį imta ardyti. Tvirtovės mūrai visiškai sunaikinti 1868-1869 m. pilant 300 metų jubiliejui skirtą Liublino unijos kalvą.

Blanuca, Andrijus, et al. Ukraina: Lietuvos epocha, 1320-1569. Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2010

LDK (iki 1569 m.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.); Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.)


[caption id="attachment_4706" align="alignnone" width="270"] Daina Pocius nuotrauka[/caption]

Latvių kilmės lietuvių architekto Karolio Reisono suprojektuotas dviejų miegamųjų kambarių gyvenamasis namas Jonui ir Bronei Mockūnams, atvykusiems į Australiją 1948 m. Šeima į namą įsikėlė 1956 m. Dideliame kieme buvo daug vaismedžių, veja, nedidelis daržovių daržas, augo gėlės, vynuogės ir žemuogės. Namo viduje siena buvo išdažyta stilizuotu lietuvišku gėlių motyvu. Aplinkui gyveno nemažai kitų lietuvių šeimų.

https://salithohistory.blogspot.com/2014/12/4-avon-st.html


Nesvyžiuje išliko autentiškų privataus Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės miesto bruožų, gausu restauruotų LDK laikotarpio paminklų. Istoriniuose šaltiniuose 1446 m. pirmą kartą paminėtas miestas 1523 m. tapo didikų Radvilų nuosavybe ir šiai įtakingai didikų giminei priklausė kelis šimtmečius. Kai Nesvyžiaus šeimininkas Mikalojus Radvila Juodasis gavo Šventosios Romos imperijos kunigaikščio titulą, miestas tapo Nesvyžiaus - Olykos kunigaikštystės sostine. Labiausiai prie miesto plėtros prisidėjo Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis, 1586 m. išrūpinęs Nesvyžiui savivaldos teises bei pastatęs čia pilį ir parapinę bažnyčią, taisyklingai suplanavęs ir gynybiniais įtvirtinimais apjuosęs miestą bei pakvietęs įsikurti pirklius bei amatininkus iš užsienio.

Puoselėjamas Radvilų giminės Nesvyžius buvo vienas svarbiausių LDK religinių ir kultūros centrų. Mikalojaus Radvilos Juodojo laikais Nesvyžius buvo tapęs vienu svarbiausių Reformacijos Lietuvoje židinių. 1562 m. įsteigtoje spaustuvėje buvo leidžiamos evangelikų reformatų knygos, tokios kaip Simono Budno „Katekizmas“ gudų kalba bei vadinamoji Nesvyžiaus Biblija. Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis miestą pavertė katalikybės centru, įkurdino jėzuitų, benediktinų ir bernardinų bendruomenes. XVII a. antrojoje pusėje čia apsigyveno ir dominikonai.

1587–1593 m. pagal jėzuito Džovanio Marijos Bernardonio projektą pastatyta jėzuitų Dievo Kūno bažnyčia – pirmasis barokinis statinys Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje, sukurtas pagal Romos jėzuitų Jėzaus Vardo bažnyčios pavyzdį. Ji išliko ir veikia iki šių dienų. Bažnyčios kriptoje palaidota daugiau kaip 100 Radvilų giminės narių, tarp jų ir Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis, Mykolas Kazimieras Radvila Žuvelė, jo sūnus Karolis Stanislovas Radvila.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Vietovės; Kapai; Atmintinos vietos; Architektūra (sakralinė); Architektūra (istorinė)

Radvilos; Mikalojus Radvila Juodasis (1515–1565); Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis (1549–1616); Jeronimas Florijonas Radvila (1715–1760)


Mielkiemis (vok. Mehlkehmen, nuo 1938 m. – Birkenmühle) – miestelis Romintos girios šiauriniame pakraštyje, 9 km į rytus nuo Tolminkiemio, Pisos upės pakrantėje. Mielkiemį supa aukštos kalvos: Dumblių kalnas (232 m aukščio), Lazdynkalnis (232 m), Pilies kalnas (204 m). 1690 m. Įsruties apskrities kaimų sąrašuose pažymėta, jog Mielkiemio kaime tarp vietos lietuvių gyvena ir vienas vokietis. 1692 m. iš lauko akmenų ir plytų pastatyta pirmoji Mielkiemio bažnyčia, išlikusi iki mūsų dienų.

Mielkiemyje kunigavo Jonas Berentas, 1735 m. Biblijos redaktorius, giesmių vertėjas į lietuvių kalbą, taip pat ietuvių raštijos populiarintojas Jurgis Adomas Meisneris. 1736 m. į Mielkiemį atvyko kunigauti Petras Gotlibas Milkus, kuris anksčiau dirbo mokytoju. Jis buvo vienas iš lietuvių raštijos iniciatorių, Biblijos ir Įsakų vertėjas į lietuvių kalbą. Mielkiemyje jis gyveno iki mirties 1753 m. Čia ir palaidotas. Jo sūnus Kristijonas Gotlibas Milkus buvo gabus kalbininkas, lietuvių ir vokiečių kalbomis išleidęs nemažai savo raštų. Nuo Mielkiemo iki Tolminkiemio yra tik 9 km, todėl manoma, kad pas P. Milkų užsukdavo K. Donelaitis.

1709–1711 maro ištuštintuose sodžiuose XVIII a. I pusėje apsigyveno daug vokiečių kolonistų, lietuvių skaičius vis mažėjo: 1848 iš 5486 bendruomenės narių jų užrašyta 1050 (19,1%), 1870 jau tik 500 (7,8%), 1878 – 150 (2,3%), 1897 – 54 (0,9%), 1912 iš 4070 parapijiečių vos 30 (0,7%). Pamaldos lietuvių kalba tuokart laikytos 4 kartus per metus (po Pirmojo pasaulinio karo iki 1921 – 3 kartus). Netrukus ir tų atsisakyta. Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčia paversta sandėliu.

Vilius Kalvaitis, rinkęs Mažosios Lietuvos bažnyčių varpų pamėgdžiojimus, 1910 m. išleistoje knygelėje „Lietuviškų vardų klėtelė“ Mielkiemio bažnyčios varpų balsus užrašė taip: „Mielas kiemas ir laukeliai!“.

Juška Albertas, https://www.mle.lt/straipsniai/mielkiemio-parapija
Pėteraitis Vilius, Purvinas Martynas, https://www.mle.lt/straipsniai/mielkiemis
Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990

Vilius Kalvaitis (1848–1914); Kristijonas Donelaitis (1714–1780); Jurgis Adomas Meisneris (1692–1769); Jonas Berentas (1667–1737); Petras Gotlibas Milkus (Milkė) (apie 1692–1753); Milkai; Kristijonas Gotlibas Milkus (1733–1807)


Pačiame Paryžiaus centre, greta Panteono yra Emanuelio Levino vardu pavadinta aikštė (place Emmanuel Levinas). Aikštei E. Levino vardas suteiktas 2006 m., minint filosofo 100-ąsias gimimo metines.

Emanuelis Levinas - vienas reikšmingiausių 20 amžiaus religinių mąstytojų, prancūzų ir žydų filosofas, gimęs 1906 m. Kaune. E. Levinas Kaune užaugo, baigė mokyklą. Iš Lietuvos išvažiavo siekdamas studijų - nuo 1923 studijavo filosofiją Strasbūro, 1928–29 – Fribūro universitete. Lietuvių kalba E. Levinas parašė straipsnį Dvasiškumo supratimas prancūzų ir vokiečių kultūroje (išspausdintas žurnale Vairas 1933 m.). Per II pasaulinį karą kalėjo prancūzų karo belaisvių stovykloje Vokietijoje, Kaune likę E. Levino tėvai ir broliai žuvo per holokaustą. 1961 m., būdamas 56-erių, išleido savo pagrindinį veikalą „Totalybė ir begalybė“.  Nuo 1963 dėstė Poitiers, nuo 1967 Nanterre’o universitete, 1973–76 – Sorbonoje. E. Levino filosofija padarė didelę įtaką šiuolaikiniam filosofiniam ir teologiniam mąstymui. E. Levinas mirė Paryžiuje 1995 12 25 d.

Danutė Bacevičiūtė, https://www.vle.lt/straipsnis/emmanuel-levinas/
https://www.lrt.lt/naujienos/kultura/12/1227569/emanuelis-levinas-po-siaubingu-totalitariniu-rezimu-sugebejo-vel-pagristi-etikos-svarba


Kijevo kunigaikščiams priklausiusi medinė (su atskirais mūriniais pastatais) pilis buvo pastatyta XI a. pab. – XII a. pr. Maždaug XIII a. pilį užvaldė lietuviai. Pilis statyta ant aukštos kalvos, Nemuno ir Gardynės santakoje. Ant pilyje buvusios cerkvės pamatų lietuviai pastatė mūrinę bažnyčią (likę griuvėsiai). Iš šios pilies buvo rengiami žygiai į kryžiuočių užimtą Prūsą. 1283–1402 m. pilį 14 kartų puolė kryžiuočiai. 1376 m. pilį su miestu užvaldė ir vėliau ją perstatė Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas. 1391 m. pilį maždaug 50 dienų buvo apgulusi ir ją užėmė Jogailos, kovojusio su Vytautu, kariuomenė. Vytautas, padedamas Vokiečių ordino didžiojo magistro Konrado von Walenrodo, 1392 m. pilį atsiėmė ir leido šalia jos apsigyventi vokiečių riteriams. Senoji pilis turėjo XII–XIII a. statytus mūrinius bokštus, buvo sutvirtinta žeme ir medžiais iki 1398 m. didelio gaisro.

Po gaisro Vytautas ant išlikusių trikampės konfigūracijos pylimų pastatė mūrinę gotikinę netaisyklingo trikampio formos pilį, kuri vadinama Vytauto pilimi. Šią Vytauto tvirtovę sudarė Aukštutinė pilis ir Žemutinė pilis, perskirtos griova. Aukštutinė pilis buvo statyta Senosios pilies vietoje. Ji turėjo dviejų aukštų kunigaikščių rūmus, 5 masyvius nevienodo dydžio bokštus, mūrinį aptvarą ir pakeliamąjį tiltą. XV a. pilis buvo išplėsta ir paversta valdovo rūmais. Čia trumpai gyveno Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kunigaikščiai Kazimieras I Jogailaitis, kuris pilyje mirė, ir jo sūnus (vėliau paskelbtas šventuoju) Kazimieras. Aukštutinės pilies rūmai LDK valdovo Stepono Batoro (ir kitų) užsakymu XVI a. pab. architektų buvo rekonstruoti į renesansinius reprezentacinius karališkuosius rūmus - Batoro pilį. Pilį perprojektavo architektas Scotto di Parma. Šioje pilyje Steponas Batoras ir mirė. XVII a. per griovą vietoje pakeliamojo tilto išmūrytas mūrinis tiltas. Pilį 1655 m. sudegino Rusijos kariuomenė, tačiau 1678 m. ji buvo atstatyta. 1708 m. ją sudegino Švedijos kariuomenė. Dėl gaisrų ir karų ši pilis iki XVIII a. vid. buvo apleista.

1830–1831 m. ir 1863 m. apgriuvusioje Senojoje pilyje Rusijos valdžia kalino sukilėlius. XIX a. jai pristatytas trečias aukštas.

Tarpukariu lenkų archeologai atidengė XII–XIV a. Senosios pilies pastatų likučius: griuvėsiai konservuoti, fragmentai restauruoti.

Išlikusiuose Senosios pilies statiniuose yra įsikūręs Gardino istorijos ir archeologijos muziejus (įkurtas 1920 m.).

Klajumienė, Dalia, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
Manelis Eugenijus, Račis Antanas, Lietuvos istorija: enciklopedinis žinynas, I tomas (A-K), Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2011

Kazimieras Jogailaitis (1427–1492); Kazimieras Jogailaitis (Šventasis Kazimieras) (1458–1484); Steponas Batoras (1533–1586); Vytautas Didysis (apie 1350–1430); Jogaila (1348–1434)


Savo valdoje, 148 km į šiaurę nuo Bresto, Nesvyžiaus ir Olykos, kunigaikštis Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis 1585 ir 1587 m. fundavo ir XVI a. pabaigoje — XVII a. pradžioje pastatydino mūrinę Švč. Trejybės bažnyčią. Tai vienanavė bažnyčia, turinti gotikos ir renesanso bruožų. Specifinė ypatybė — prie šoninio pietinio fasado priglaustas apvalus gynybinei architektūrai būdingų formų bokštas.

Klajumienė, Dalia, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Atminimo lenta Alfonsui Lipniūnui Pucko Šv. Petro ir Povilo bažnyčios prieangyje

Alfonsas Lipniūnas, 1905 m. Talkoniai (Pumpėnų vlsč.) - 1945 m. Pucke (Pamario vaivadija; 1989 m. perlaidotas Panevėžyje), Lietuvos katalikų kunigas, antisovietinio ir antinacinio pasipriešinimo dalyvis.

1930 m. baigė Kauno kunigų seminariją, įšventintas kunigu. 1930–35 m. Panevėžio katedros vikaras, Panevėžio vyskupijos Jaunimo reikalų direktorius. Vadovavo Panevėžio ateitininkams, angelaičiams, pavasarininkams. 1935–37 m. studijavo sociologiją Lille’io universitete, 1937–39 m. – Paryžiaus katalikų institute. Nuo 1939 m. Respublikos pedagoginio instituto Panevėžyje lektorius, profesorius. Nuo 1942 m. Vilniaus kunigų seminarijos sociologijos ir pastoracinės teologijos profesorius, Vilniaus universiteto kapelionas. Rūpinosi badaujančiais miestiečiais, 1941 m. Vilniuje su kitais įsteigė šalpos organizaciją Laisvės fondas. 1940–43 m. buvo Šv. Jonų bažnyčios ir Aušros Vartų koplyčios pamokslininkas, pamoksluose skleidė tautiškumo, aukštos dorovės idėjas, kėlė mintį apie lietuvių misiją Rytų ir Vakarų kultūrų kryžkelėje, ragino jaunimą ir inteligentiją nestoti į vermachtą. Apkaltintas kurstymu prieš okupacinę valdžią 1943 m. nacių areštuotas ir išvežtas į Štuthofo koncentracijos stovyklą. Čia slaptai aukojo Mišias, teikė sakramentus, šelpė ligonius, dalijosi su jais savo maistu.

Alfonsui Lipniūnui Pucko Šv. Petro ir Povilo bažnyčios prieangyje atidengta atminimo lenta.

Antanavičius Juozapas, https://www.vle.lt/straipsnis/alfonsas-lipniunas
Užsienio reikalų ministerijos informacija

Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.); Nepriklausomybės atkūrimas (nuo 1990 m.)


J. Giedroycas ir „Kultura“ redakcija Mezon Lafite

Giedroyc Jerzy Władysław (Ježis Vladyslavas Gedroycas, Jurgis Vladislovas Giedraitis), 1906 07 27 Minske - 2000 09 14 Maisons-Laffitte (Paryžiaus priemiestis), Lenkijos politikas, teisininkas, publicistas. Iš Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kunigaikščių Giedraičių giminės. 1947 Romoje ėmė leisti mėnraštį Kultura, tais pačiais metais redakcija persikėlė į Paryžių. J. W. Giedroyco iniciatyva mėnraštyje suformuota vadinamoji kultūros politinė linija: stiprus, bet ne nacionalistinis Lenkijos valstybingumas ir harmoningi santykiai su kaimynais. Tai darė poveikį visam Vidurio Rytų Europos regionui. Daug dėmesio skyrė Lietuvai, daugiatautei Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei bei jos paveldui – darniems religiniams santykiams, taikiam tautų sambūviui. Rūpinosi buvusios Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės tautų dabartinėmis problemomis, draugiškais Lietuvos ir Lenkijos, lietuvių ir lenkų santykiais. Aktyviai rėmė Lietuvos kovą dėl nepriklausomybės. Apdovanotas Gedimino ordino Didžiuoju kryžiumi (1998).

Rimantas Miknys, https://www.vle.lt/straipsnis/jerzy-wladyslaw-giedroyc/


Vėluva (vok. Wehlau) – miestas, įsikūręs Priegliaus ir Alnos santakoje. Šaltiniuose jis vadintas įvairiai: 1258 m. – Welowe, 1326 m. – Wilow, 1405 m. – Wilonwe, Welouwe, Wylow. Vėluvoje iki XIII a. vid. stovėjo prūsų pilis, susijusi su Herkaus Manto sukilimu. Čia lankėsi Kęstutis, Narimantas, Algirdas ir Vytautas.

1336 m. Vėluva gavo Kulmo miesto teises. 1382 m. buvo pastatyta pirmoji rotušė (1720 m. iškilo nauja rotušė). 1339 m. Vėluvoje įkurta antroji Mažosios Lietuvos teritorijoje mokykla. 1623 m. miesto kronikos įraše sakoma, kad prie mokyklos turi būti vienas mokytojas lietuvis, kuris „galėtų nevokiečius mokyti“. Vėluvoje mirė ir buvo palaidotas lietuvių mokytojas Jokūbas Rėza (1660–1739).

1347 m. kartu su miestu sudegė pirmoji Vėluvos bažnyčia. 1360 m. iškilo nauja, akmeninė, trijų navų su bokštu. Joje buvo vertingas 1633 m. altorius, daug XVII a. skulptūrų. 1944 m. bažnyčia apgadinta.

1657 m. rugsėjo 10 d. Vėluvoje įvykusiame pasitarime Prūsijos hercogas atsisakė Lenkijos ir Lietuvos valstybės vasaliteto ir Prūsiją prijungė prie Brandenburgo. Tuomet kraštas imtas dar labiau germanizuoti.

1629 m. prie Vėluvos gimė Mažosios Lietuvos raštijos veikėjas Teofilis Gotlibas Šulcas (1629–1673).

Vėluvoje pas savo tetą lankėsi dailininkas Pranas Domšaitis. Nacionaliniame M. K. Čiurlionio dailės muziejuje yra 1928 m. P. Domšaičio sukurtas paveikslas „Domšaitienė iš Vėluvos“.

Vėluvos apylinkėse iki pat 1945 m. gyventa lietuvių. Dabar dar išlikę dalis senamiesčio pastatų, rotušė, gotikinės bažnyčios liekanos.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990

Algirdas (1296–1377); Vytautas Didysis (apie 1350–1430); Kęstutis (apie 1297–1382); Teofilis Gotlibas Šulcas (1629–1673); Narimantas (apie 1300–1348); Jokūbas Rėza (1660–1739); Jonas Rikovijus (Jonas Richteris) (1625–1703); Pranas Domšaitis (1880–1965)


Susijusios asmenybės: Teodoras Karijotaitis, Vytautas

Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a.

Reikšmė Lietuvai: Vietovė susijusi su Gediminaičiu Teodoru Karijotaičiu, išlikusi jo stiprinta pilis ir funduoti statiniai.

Mukačevė (Мукачеве, Mukachevo) - pirmą kartą paminėta IX a., vėliau priklausė Kijevo Rusiai ir Vengrijos karaliams. Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei Mukačevė niekada nepriklausė, tačiau ją valdė Algirdo vaikaitis Teodoras Karijotaitis.

Po mūšio prie Mėlynųjų vandenų (1362 m.) Lietuvos didysis kunigaikštis Algirdas valdyti Podolę paskiria savo anūkams, Karijoto sūnums – Aleksandrui, Jurgiui, Konstantinui ir Teodorui. Mirus vienam iš brolių jo valdos atitekdavo jaunesniam. Tokiu būdu apie 1388 m. visa Podolė jau priklausė Teodorui, jauniausiam iš Podolę valdžiusiųjų Kariojotaičių. 1392 m. Teodoras sukilo prieš Lietuvos didįjį kunigaikštį Vytautą. 1393 m. įvyko mūšis tarp Teodoro Karijotaičio ir Vytauto kariaunų, Teodoras patyrė pralaimėjimą, buvo paimtas į nelaisvę ir kalintas Vilniaus pilyje. Netrukus Teodorui pavyko pabėgti iš nelaisvės, o jį priglaudė Vengrijos karalius Zigmantas Liuksemburgietis. Buvo sudarytas abiem pusėms naudingas susitarimas – Teodoras perleido Zigmantui Liuksemburgiečiui savo nominalias teises į Podolę, o Vengrijos karalius jam suteikė valdyti Mukačevę.
Teodoras Mukačevę valdė nuo 1393-95 m. iki 1414 m. Naujas miesto savininkas ženkliai perstatė pilį - Teodoras pavertė ją savo rezidencija. Pilis buvo apsupta sauso griovio ir gynybine siena su keturiais apvaliais bokštais (trys išlikę), iškastas šulinys. Teodoras Karijotaitis taip pat sustiprino prekybą, įkūrė stačiatikių vienuolyną.
Karijotaitis apie 1414 m. Mukačevėje ir mirė. Teodoras neturėjo palikuonių, todėl po jo mirties 1414 m. pilis sugrįžo Vengrijos karaliaus Zigmanto nuosavybėn.

Mukačevės (Palanoko) pilis - vienas vertingiausių XIV -XVII a. fortifikacinės architektūros ir istorinių paminklų Ukrainoje. Tvirtovėje dera skirtingų epochų architektūros stiliai. Pilis pastatyta ant vulkaninės kilmės 68 m. aukščio (kaip Šv. Jonų bažnyčios Vilniuje varpinė) kalno ir užima 14 000 m² plotą. Pilį sudaro trys ant rijų terasų išsidėsčiusios dalys. Seniausioji dalis – Aukštutinė pilis (XIV -XVI a.) yra kalno viršūnėje. Vidurinioji pilis (XVII a. ) ant terasos 6 m. žemiau Aukštutinės pilies. Žemutinė pilis (taip pat XVII a. ) ant terasos 10 m žemiau Viduriniosios pilies. Visa pilis ir kiekviena jos dalis aptvertos akmeninėmis 3-3,5 m aukščio sienomis, apsuptos 10 -12 m gylio sausais grioviais, per kuriuos buvo permesti mediniai pakeliami tiltai. Pilį saugojo XVII a. pristatyti 8 galingi artilerijos bastionai. Aukštutinės pilies uždarame kieme XVI-XVII a. įrengta kunigaikščio rezidencija, trys apvalūs bokštai (XIV a., pristatyti XVII a.), XVII a. pilies koplyčia. Iš šiaurinės pusės Aukštutinę pilį saugo du bastionai. Pietinėje kiemo dalyje tebėra 85 m. gylio šulinys, kurio vandeniu pilis buvo aprūpinama iki pat XIX a. pabaigos.

Teodoras Karijotaitis būdamas stačiatikiu rėmė stačiatikių bažnyčią ir vienuolynus. Jis įsteigė seniausią Mukačevėje Šv. Mikalojaus stačiatikių moterų vienuolyną ant Čiernieč kalno (kartais nurodoma, kad Karijotaitis tik atnaujino jau anksčiau įsteigtą vienuolyną). Pagal legendą, medžiojantį Teodorą Karijotaitį užpuolė baisus žvėris. Kunigaikštis pagalbos kreipėsi į Dievą – pasižadėjo, kad jeigu išsigelbės nuo žvėries, toje vietoje atsidėkodamas pastatys vienuolyną. Stebuklo laukti ilgai nereikėjo, žvėris kunigaikštį paleido, o greitai ant kalno buvo pastatytas pirmais medinis vienuolynas. Dabartiniai vienuolyno pastatai ir soboras pastatyti XVIII a. viduryje – XIX a. pradžioje, vienuolyną supanti gynybinė siena – XVII a. Vienuolynas visuomet buvo svarbus Užkarpatės kultūrinis centras, čia sukaupta vertinga senosios raštijos biblioteka, vėliau perduota Užgorodo universitetui. Vienuolyne saugoma 1401 m. išspausdinta taip vadinama Užkarpatės evangelija.

Teodoras ir jo žmona Olga skyrė fundacijas ir kitiems stačiatikių vienuolynams, cerkvėms. Teodoro sūnus Jonas Žadivydas dalyvavo Žalgirio mūšyje.

Teodoras mieste gerbiamas ir prisimenamas - pilyje 2016 m. įrengta Teodoro Karijotaičio ekspozicija, o 2018 m. pilies kieme jam pastatytas paminklas, autorius Vasyl Stepanovych Olashin.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
https://www.vle.lt/straipsnis/karijotaiciai/


Muravankos Švč. Mergelės Marijos Gimimo cerkvė

Gardino srityje, Ščiutino rajone, įsikūręs kaimelis žymus dėl gynybinės Švč. Mergelės Marijos Gimimo cerkvės, statytos XVI a. pradžioje. Tai vienas vertingiausių gotikos architektūros paminklų dabartinės Baltarusijos teritorijoje. Šventovė iš pradžių priklausė stačiatikiams, vėliau – unitams. 1839 m. buvo uždaryta, po 1863 m. vėl atiduota tikintiesiems, tačiau nuolat keitė konfesinę priklausomybę: priklausė tai stačiatikiams, tai katalikams. Eksterjero puošmenos: gotikos architektūrai būdingos arkutės ir keturi statinio kampus akcentuojantys apvalūs bokštai. Viduje – išraiškingi krištoliniai skliautai. Interjere, sienoje, išliko XVIII a. antros pusės memorialinė lenta su lotyniška inskripcija, pagerbianti jos šventovės koliatorius – Kostrovickių giminę iš netolimos Kascianevos.

Klajumienė, Dalia, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Antanas Smetona (1874 08 10 Užulėnis - 1944 01 09 Klyvlendas) - Lietuvos valstybės, visuomenės ir kultūros veikėjas, Vasario 16 Akto signataras, pirmasis Lietuvos prezidentas.

Nuo 1941 03 gyveno Jungtinėse Amerikos Valstijose (Niujorke, Čikagoje, Klyvlende). A. Smetona dalyvaudavo tautininkų renginiuose, sakė kalbas. 1944 01 09 žuvo per nenustatytomis aplinkybėmis kilusį gaisrą.

Palaidotas Klyvlende Knollwood mauzoliejuje, 1975 m. palaikai perkelti į Šardono All Souls kapines, Ohajo valstijoje.

Eidintas Alfonsas, https://www.vle.lt/straipsnis/antanas-smetona/


Metraščiuose pirmą kartą paminėtas 1135 m. kaip Smolensko kunigaikštystės miestas. Nuo 1180 m. tapo kunigaikštystės centru. Į Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sudėtį įėjo XIV a. viduryje. Jį ėmęs valdyti didžiojo kunigaikščio Algirdo sūnus Lengvenis davė pradžią Mscislavo kunigaikščių giminei. XVI a. viduryje tapo naujai įkurtos vaivadijos centru. 1634 m. jam suteiktos miesto savivaldos teisės ir herbas.

Senojo miesto centrą ant kalvos sudarė medinės pilies kompleksas su Šv. Mikalojaus cerkve centre. Pilies teritorijoje stovėjo medinių ir mūrinių bažnyčių, vienuolynų ir cerkvių. Statiniai buvo apjuosti gynybine siena su bokštais. Sienoje buvo ketveri mediniai vartai, nuo kurių spinduliais driekėsi gatvės. Žemutinė Mscislavo dalis prie Vichros upės palei netaisyklingo plano gatves buvo užstatyta gyvenamaisiais namais.

XVII–XVIII a. Mscislave klestėjo mūrinė statyba. Tada mieste įsikūrė karmelitai, jėzuitai, bernardinai, jiems pastatydinti didingi vienuolynų ir bažnyčių ansambliai. Išliko vieni gražiausių – karmelitams priklausiusi Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia ir vienuolynas. Taip pat išliko Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia ir jėzuitų kolegijos pastatas. Šalia šventovės stovi vienaaukštis XVIII a. jėzuitų vaistinės pastatas. Prie presbiterijos šliejasi dviaukštis jėzuitų kolegijos rūmas.

Per Abiejų Tautų Respublikos pirmąjį padalijimą Mscislavas buvo prijungtas prie Rusijos.

Klajumienė, Dalia, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Bolonijos universitetas (Università di Bologna), vienas seniausių ir garsiausių Europos universitetų, įkurtas 1088 m. Italijoje kaip Civilinės ir kanonų teisės kolegija. Apie 1200 m. pradėjo veikti Medicinos ir Filosofijos fakultetai. Nuo XVI amžiaus Bolonijos universitete studijavo ir lietuviai.

Pagrindiniuose, arba Archiginnasio rūmuose, kuriuose šiuo metu veikia senoji miesto biblioteka, italų ir kitų šalių kilmingi studentai įsiamžino ant sienos palikdami savo šeimos herbą. Čia galite rasti ir LDK didikų herbų - Bolonijos universitete studijavo Jonas iš Lietuvos kunigaikščių, J. Filipovičius, M. Sapiega, Pažaislio vienuolyno įkūrėjas Kristupas Zigmantas Pacas, Steponas Pacas, Mykolas Kazimieras Radvila ir kiti.

https://www.vle.lt/straipsnis/bolonijos-universitetas/
Jasinskas Gediminas, https://www.itlietuviai.it/bolonija-ka-apie-ja-zinoti-pamatyti-ir-paragauti/


Šv. Kazimiero lietuvių katalikų kapines Čikagoje 1903 m. įkūrė kunigas Matas Kriaučiūnas, Šv. Jurgio lietuvių katalikų bažnyčios klebonas, nupirkęs 40 akrų žemės sklypą pietinėje Čikagos dalyje. Per penkiasdešimt metų prie Šv. Jurgio prisijungė dar vienuolika kitų Čikagos lietuvių parapijų ir kapinių plotas buvo praplėstas iki 523 akrų (212 ha) ploto. Šiuo metu tai yra didžiausios lietuvių kapinės JAV. Per ilgus dešimtmečius šios kapinės buvo daugelio lietuvių dvasininkų (jose atskirą vietą turi tėvai marijonai, seselės kazimierietės, tėvai jėzuitai) ir žymių lietuvių visuomenės narių amžinojo poilsio vieta. Čia buvo palaidotas prelatas Mykolas Krupavičius, kurio palaikai perkelti į Lietuvą. Seserų kazimieriečių kapinių dalyje buvo palaidota jų kongregacijos steigėja Motina Marija (Kazimiera Kaupaitė), tačiau pradėjus jos beatifikacijos bylą, palaikai perkelti į Šv. Kazimiero vienuolyno motiniškojo namo koplyčią Čikagoje.

Senesnieji kapinių paminklai nedaug skiriasi nuo ano meto Amerikos antkapių. Tačiau naujesnieji jau pasižymi tautiniais ir patriotiniais bruožais. Tarp didingų granito, smiltainio ar marmuro paminklų čia stovi žymių skulptorių, architektų ir kitų menininkų kūriniai. Ypač daug antkapių yra sukūręs skulptorius Ramojus Mozoliauskas.

Algis Lukas, Danutė Bindokienė, Lietuvių kultūrinis paveldas Amerikoje, Amerikos lietuvių bendruomenės Kultūros taryba, 2009

Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.); Tarpukaris (1918-1940 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.)


Radvilų kolekcijos šarvai Vusterio meno muziejuje

Vusterio meno muziejuje (Worcester Art Museum) yra saugomos šarvų dalys iš Radvilų kolekcijos, buvusios Nesvyžiaus pilyje.

https://www.vle.lt/straipsnis/nesvyziaus-architektura
https://worcester.emuseum.com/objects/50070/brow-reinforce-from-the-radziwill-armory?ctx=4f8410bc1fc4363963be7dda0ff89b3e54e150cc&idx=0

Kilnojamasis kultūros paveldas; Kilnojamieji daiktai, susiję su svarbiausiais istoriniais įvykiais, visuomenės, kultūros, karo, sporto, religijų istorija, įžymių žmonių gyvenimu

Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis (1549–1616)


Gumbinė (vok. Gumbinnen) – miestas Romintos ir Pisos upių santakoje. Apylinkėse žmonių gyventa labai seniai – 1935 m. durpynuose prie Gumbinės rastas 30 cm ilgio kaulinis ietigalis iš 9000 m. pr. Kr. Tai vienas iš seniausių radinių baltų krašte. Vėliau čia įsikūrė žemdirbių gyvenvietė. XIII a. įsiveržus Kryžiuočių ordinui, gyventa nadruvių. XIV a. pradėjo kurtis nauji gyventojai. 1539 m. minima Kulikiemio sodyba (vok. Kulligkehmen), nuo kurios 1558 atsiskyrė Pisakiemis (vok. Pisserkeim). Vietovė vadinama Gumbine nuo 1580. Gumbinės vardas greičiausiai kilo iš to, kad šioje vietoje gumbu „sustorėjusi“ upė.

1545 m. kunigaikščio Albrechto įsakymu čia buvo pastatyta bažnyčia. Joje 1672–1708 m. kunigavo lietuvių kalbos norminimo pradininkas Mykolas Merlinas. 1667 m. jis gyveno Kaune. Dirbdamas Gumbinėje M. Merlinas propagavo idėją, kad su lietuviais reikia kalbėti lietuviškai „gyva, paprasta kalba, kaip jie patys kalba“. 1706 m. Karaliaučiuje išleistoje poleminėje knygelėje „Mintys apie pagrindinį lietuvių kalbos principą“ jis ragino šalinti iš lietuvių kalbos germanizmus, artinti knygų kalbą prie liaudies šnekamosios, siūlė geros kalbos mokytis iš lietuvių tautosakos. Jo idėjų paveikti Pilypas Ruigys, Jokūbas Brodovskis, Jonas Šulcas ir kiti ėmė rinkti lietuvių tautosaką. Šioje bažnyčioje 1714 m. buvo pakrikštytas Kristijonas Donelaitis. Vilius Kalvaitis, rinkęs Mažosios Lietuvos bažnyčių varpų pamėgdžiojimus, 1910 m. išleistoje knygelėje „Lietuviškų vardų klėtelė“ Gumbinės bažnyčios varpų balsus užrašė taip: „Dievas danguj ranką savo vis Lietuvai dar atdaro!“. Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčios liekanos buvo pritaikytos sandėliui, o 1958 m. ji buvo visai nugriauta.

Gumbinė pradėjo augti, kai po 1710–1711 m. maro mieste ir apylinkėse įsikūrė daug kolonistų. 1721 m. Gumbinė tapo miestu. 1724 m. miesto privilegijos suteiktos senamiesčiui, 1772 m. – naujamiesčiui. 1726 m. pastatyta rotušė. Atsikėlusiems šveicarų reformatams 1736–1739 m. buvo pastatyta reformatų bažnyčia, o 1752 m. – zalcburgiečių bažnyčia, kurią puošė vitražai, vaizdavę zalcburgiečių atsikėlimą į Mažąją Lietuvą (išlikusi).

XVIII a. Gumbinės lietuviai susiliejo su antrąja vokiečių kolonistų karta. L. Gervaisas rašė: „Taip nyko senieji papročiai, brovėsi įvairios ydos – degtinė, moralinis palaidumas, kortavimas, iki tol nežinomi Rytprūsiuose“. XIX a. Gumbinėje buvo spausdinamos knygos lietuvių kalba, o valdžios žinių laikraštyje - straipsnių lietuviškai.

Apie 1890 m. Gumbinėje dirbo vokiečių literatūros istorikas, etnografas, Leipcigo universiteto profesorius Francas Tecneris, tyręs lietuvių kalbos paplitimą. Jis pastebėjo, kad per 200 metų jos riba pasitraukė gerokai į šiaurę nuo Alnos, Geldapės. F. Tecneris pirmasis ištyrė K. Donelaičio literatūrinį palikimą.

1910–1914 m. čia veikė Gumbinės lietuvių draugija. Draugija kas mėnesį rengė atvirus susirinkimus, pašnekesius, koncertus, parodėles, atidarė biblioteką su skaitykla. Turėjo scenos mėgėjų grupę, chorą. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, draugijos veikla aprimo.

Pėteraitis Vilius, Purvinas Martynas, https://www.mle.lt/straipsniai/gumbine
Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990

Priešistorė (iki XIII a.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.)

Vilius Kalvaitis (1848–1914); Kristijonas Donelaitis (1714–1780); Gabrielius Engelis (1665–1761); Mykolas Merlinas (1641–1708); Eduardas Gizevijus (1798–1880); Francas Oskaras Tecneris (1863–1919); Jokūbas Stikliorius (1871–1942); Vilius Steputaitis (1868–1941)


Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


„Australian Mineral Foundation Centre“ pastatas Adelaidėje

„Australian Mineral Foundation Centre“ pastatas Adelaidės Glenside rajone pastatytas 1972 m. Tai vienas iš Australijos lietuvių architekto Antano Tomo Lapšio darbų, įkvėptas apsilankymo Japonijoje ir įvertintas „Excellence in Concrete Award“ apdovanojimu.

Antanas Tomas Lapsys (Lapšys) gimė 1948 m. ir tais pačiais metais emigravo į Australiją. 1963 m. jis gavo architektūros bakalauro diplomą Adelaidės universitete. Baigęs universitetą jis du metus praleido dirbdamas Sidnėjuje, tada 1965 m. jis išvyko į Angliją, o 1966 m. - į Kanadą. Ten jis dirbo du metus. 1969 m. A. T. Lapšys grįžo į Adelaidę, kur tęsė savo karjerą. 1964 m. jis tapo Karališkojo Australijos architektūros instituto nariu, o 1966 m. - Karališkojo britų architektūros instituto nariu. Architektas dalyvavo lietuvių inžinierių ir architektų asociacijos veikloje, laimėjo įvairių architektūros apdovanojimų. A. T. Lapšys karjerą baigė 2007 m.

Collins, Susan, ‘Lapsys, Antanas Tomas', Architecture Museum, University of South Australia, 2008, Architects of South Australia, http://www.architectsdatabase.unisa.edu.au/arch_full.asp?Arch_ID=74


Dominikonų vienuolyno Šv. Antano Paduviečio bažnyčia Černelicioje

Susijusios asmenybės: Mykolas Jurgis Čartoriskis

Susiję laikotarpiai: 17 a.

Reikšmė Lietuvai: LDK didikų Čartoriskių funduota bažnyčia.

Domininkonų vienuolyno Šv. Antano Paduviečio bažnyčia (1661 m.) - renesanso ir baroko sakralinės architektūros paminklas. Bažnyčią fundavo Mykolas Jurgis Čartoriskis ir jo žmona Evfrozina Stanislavska, pakvietę gyvenvietėje įsikurti vienuolius dominikonus. Tai kryžiaus formos tinkuotų kalkakmenių mūro pastatas su bokštu. Bažnyčios fasadas puoštas Čartoriskių herbiniu kartušu su Vyčiu. Pastatas kaip šventovė tarnavo iki Antrojo pasaulinio karo, sovietmečiu buvo paverstas sandėliu. 2005 m. sudegė bažnyčios stogas, nukentėjo sienų tapyba. Bažnyčia šiuo metu apgriuvusi.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008


Tadas Andrius Bonaventūra Kosciuška (1746 - 1817) - Lenkijos ir Lietuvos politikos ir karo veikėjas, vyriausiasis 1794 m. sukilimo vadas. T. Kosciuška save laikė lietuviu, laiškuose (1790 m.) pabrėždavo esąs Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pilietis.

T. Kosciuška dalyvavo 1775–83 m. Jungtinių Amerikos Valstijų nepriklausomybės kare, vadovavo įvairių objektų įtvirtinimui. JAV yra nemažai atminimo ženklų T. Kosciuškai. Vienas jų - 1910 m.  paminklas Vašingtone, sukurtas Antoni Popiel.

https://www.vle.lt/straipsnis/tadas-andrius-bonaventura-kosciuska/


Varšuvos karalių pilis išsidėsčiusi Pilies aikštėje. Ansamblį sudaro stačiakampio plano pastatai su Karališkuoju, arba Žygimanto, ir Vladislovo bokštais, išdėstyti aplink uždarą vidinį kiemą su 3 vartais. Medinė pilis pradėta statyti XIII a. pabaigoje Mazovijos kunigaikščių, gotikinė pilis pastatyta XIV–XV amžiuje. Nuo 1569 m. Seimo susirinkimų vieta, nuo 1596 m. karaliaus rezidencija. Per vėlesnius perstatymus įgavo renesanso ir baroko bruožų. XVIII a. antroje pusėje Stanislovo Augusto stiliumi pristatytas reprezentacinis pagrindinių rūmų korpusas, perstatyta ir rekonstruota puošnių vėlyvojo baroko ir klasicistinių salių, kabinetų.

Tai Lietuvos Lenkijos valstybės valdovų pagrindinė pilis. Pasiuntinių salėje, ant sienų ir lubų yra pavaizduotas Vytis ir skirtingų LDK pavietų herbai. Senatorių salėje eksponuojamas Abiejų Tautų Respublikos žemėlapis, abiejų šalių žemių herbai - tarp jų Vilniaus, Trakų, Žemaitijos. 1791 m. šioje salėje buvo priimta Gegužės 3-iosios Konstitucija, pirmoji Europoje. Greta eksponuojamas Jano Mateikos paveikslas „1791 m. Gegužės 3-iosios Konstitucija“, kuriame vaizduojamas ir Lietuvos konfederacijos maršalka Ketverių metų seime (1788–1792) Kazimieras Nestoras Sapiega, gynęs LDK atskirumą konstitucijoje.

Marmurinėje salėje galima rasti visų Lenkijos valdovų galeriją, kurių nemaža dalis buvo ir Lietuvos valdovai - Jogaila, Žygimantas Senasis, Vladislovas Vaza.

Riterių salės, įrengtos Stanislovo Augusto Poniatovskio laikais, sienas puošia svarbiausių ATR istorijos įvykių ir asmenų galerija. Tarp jų yra ir Chotino mūšiui skirtas paveikslas su vienu žymiausiu Lietuvos karvedžiu Jonu Karoliu Chodkevičiumi.

Antrojo pasaulio karo metais Varšuvos karalių pilis buvo sunaikinta, tačiau daug detalių pavyko išsaugoti. 1971-1984 m. ji buvo atstatyta, o interjerai atkurti tik 1988 m.

Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, https://www.vle.lt/straipsnis/varsuvos-karaliu-pilis
Nacionalinė ekspedicija, Vysla per Lenkiją, 7 s., lrt.lt, 2017, https://www.lrt.lt/mediateka/irasas/1013677244/nacionaline-ekspedicija-vysla-per-lenkija-7-s?time_start=1476

teisinė apsauga šalyje suteikta; Žygimantas Augustas (1520–1572); Žygimantas Senasis (1467–1548); Zigmantas Vaza (1566–1632); Stanislovas Augustas Poniatovskis (1732–1798)


Susijusios asmenybės: Algirdas
Susiję laikotarpiai: 14 a.

Reikšmė Lietuvai: Svarbus mūšis, lėmęs LDK įsigalėjimą regione.

1363 m. įvyko Mėlynųjų Vandenų mūšis tarp Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Aukso ordos kariuomenių. Tiksli mūšio vieta nėra žinoma - veikiausiai prie Syniuchos (Mėlynieji Vandenys) upės Torhovycios apylinkėse.

Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenei vadovavo didysis kunigaikštis Algirdas, Aukso ordos – Chadžibėjus, Kutlubugas.

Aukso ordos pajėgos buvo sumuštos. Po mūšio prie Mėlynųjų vandenų, už pagalbą Lietuvos didysis kunigaikštis Algirdas valdyti Podolę paskyrė savo brolio Karijoto sūnums – Aleksandrui, Jurgiui, Konstantinui ir Teodorui, o Kijevą – vyriausiajam sūnui Vladimirui.

Mėlynųjų Vandenų mūšis – pirmasis didelis mongolų‑totorių pralaimėjimas Rytų Europoje. Po jo sustiprėjo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir didžiojo kunigaikščio Algirdo įtaka rusų žemėse.

Romas Batūra, https://www.vle.lt/straipsnis/melynuju-vandenu-musis/


Dauspuda (lenk. Dowspuda) kaimas ir upė Lenkijoje, Suvalkų apskrityje. Manoma, kad vardas yra kilęs iš jotvingių kalbos Dau-spūda „daug spausti, didelė spūda“. Teritorija, per kurią teka Dauspuda, kitados priklausė Jotvai. Nuo XV amžiaus Dauspuda buvo Lietuvos ir Prūsijos riba. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. Dauspudos kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.

Dauspudoje išliko Liudviko Mykolo Paco (1778-1835) XIX a. rūmų ir parko ansamblio liekanos: angliškojo neogotikinio stiliaus grafo Paco rūmų likučiai ir kordegarda (sargybinė), bei senojo parko ir liepų alėjos dalis, vis dar šlamanti tarp kordegardos ir rūmų griuvėsių. Rūmų statyba buvo pradėta pagal italų architekto Pietro Bosio projektą, kurio įgyvendinimui vadovavo iš Italijos pakviestas architektas Henrikas Markonis. Pagrindinio korpuso fasadą puošė keturių karalių ir aštuonių etmonų skulptūros. Įspūdingą parką projektavo anglų sodininkas – Johnas Heitonas.

Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikų Pacų giminė turėjo nemažai įtakos Abiejų Tautų Respublikos likimui. Jie taip pat buvo monumentalių bažnyčių ir rūmų fundatoriai bei meno mecenatai. Paskutiniuoju iškiliuoju giminės atstovu buvo Dauspudos dvaro savininkas L. M. Pacas. Jis kovojo Prancūzijos imperatoriaus Napoleono I kariuomenės daliniuose Ispanijoje ir Austrijoje. Buvo Napoleono I adjutantas, dalyvavo jo žygyje į Rusiją. 1813 m. apdovanotas Virtuti Militari ordinu. 1815 m. grįžo į Lenkijos karalystę, ūkininkavo savo dvaruose, daugumą valstiečių pervedė į činšą. Į savo valdas Dauspudoje Pacas pakvietė apie 500 naujakurių iš Škotijos ir Anglijos (daug ūkininkų ir amatininkų, o taip pat ekonomus bei sodininką), kurie labai ženkliai prisidėjo prie Pacų valdų ekonominės plėtros ir modernizavimo. Šiandien nebeįmanoma surasti škotų naujakurių pėdsakų, bet išliko tik greta esančios vietovės pavadinimas - Szkocja (Škotija).

Per 1830–1831 m. sukilimą L. M. Pacas buvo sukilėlių laikinosios vyriausybės narys, vadovavo rezerviniam korpusui, Ostrolenkos mūšyje sužeistas. Sukilimui pralaimėjus emigravo į Prancūziją,  mirė 1835 m. Izmire, Turkijoje. Didžiulį Pacų turtą konfiskavo rusų valdžia ir tokiu būdu buvo sunaikinti nuostabaus grožio pastatai, išsklaidyti meno kūriniai, sustabdyta moderni ekonominė veikla.
2015 m. restauruotame sargybinės pastate įrengtas turistų aptarnavimo centras „Kordegarda“, kur galima apžiūrėti Pacų rūmų Dauspudoje maketą.

Uzdila Algis, Terra Jatwezenorum, Jotvingių krašto istorijos paveldo metraštis, Punskas, Aušra, 2009
https://www.vle.lt/straipsnis/liudvikas-mykolas-pacas
https://pacukelias.lt/apie-pacu-kelia

Piotr Bosi; Enrico Marconi; Carlo Aurelli; Giovanni Battista Carello; Mikalojus de Angelis; John Heiton


Miestelis įsikūręs prie Drujos ir Dauguvos santakos. Šiaurinė jo dalis dešiniajame Dauguvos krante — Piedruja, dabar esanti Latvijos teritorijoje.

XIV—XV a. Druja buvo įtvirtintas Polocko žemės punktas. Nuo XV a. pabaigos iki XVII a. pradžios vietovę su apylinkėmis valdė kunigaikščiai Masalskiai. 1618 m. Drujai suteiktos miesto savivaldos teisės. Nuo 1611 iki 1825 m. ją valdė didikai Sapiegos, jų lėšomis iškilo miesto dalis, vadinta Sapiegine, pilis, daugiau nei 10 sakralinių pastatų ir jų ansamblių, iš kurių liko tik vienas, priklausęs bernardinams.

1643—1646 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pakancleris Kazimieras Leonas Sapiega Drujoje įkurdino bernardinus ir pastatydino jiems Švč. Trejybės bažnyčią bei vienuolyną. Spėjama, kad 1763 m. bažnyčia buvo rekonstruota vadovaujant vienam iš italų architektų Parakų (Paracca). XIX a. viduryje vienuolyną caro valdžia uždarė, o bažnyčią pavertė stačiatikių cerkve. XIX a. pabaigoje šventovė grąžinta katalikams kaip parapinė bažnyčia. Po Antrojo pasaulinio karo visas ansamblis buvo paverstas melioracijos bendrove. 1989 m. ansamblio statiniai atiduoti marijonų vienuoliams.

Ansamblį juosia 1778 m. statyta tvora su vartais.

Klajumienė, Dalia, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Vietovės; Architektūra (sakralinė)


4,5 km į rytus nuo Įsruties centro, 2 km į šiaurę nuo Gumbinės kelio, siauro Ungurupės (Angerapės) vingio dešiniajame krante yra Kamsvykių piliakalnis. Čia stovėjo Kamsvykių (Camensvike) pilis. 1275 m. po ilgų ir atkaklių grumtynių ją užėmė kryžiuočių kariuomenė. Pilį gynė 200 karių. Juos visus išžudė kryžiuočiai, o moteris ir vaikus pasiėmė sau, drauge su dideliu grobiu. Kryžiuočiai Kamsvykių pilį sudegino — taip buvo galutinai užkariauta Nadruva. Daugelis nadruvių persikėlė gyventi į Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę.

Tinkamos vietos piliai Kamsvykiuose nėra. Kylant Ungurupe į viršų, dešiniajame jos krante už 2 km Tamoviškėse netoli Pisos yra piliakalnis, vokiečių vadintas Pagonių įtvirtinimu. Manoma, kad čia galėjo stovėti garsioji Kamsvykių pilis.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990


Sofija Kazimieraitė (1464 m. Krokuvoje - 1512 m. Ansbache), Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kazimiero Jogailaičio ir Elžbietos Habsburgaitės duktė, valdovų Vladislovo II Jogailaičio, Jono Albrechto, Aleksandro, Žygimanto Senojo, taip pat šv. Kazimiero sesuo. Iš Jogailaičių.

1479 m. ištekėjo už Frydricho V Brandenburgiečio iš Hohencolernų dinastijos. Jie susilaukė 17 vaikų, tarp kurių buvo ir pirmasis Prūsijos kunigaikštis (1525–68) Albrechtas Brandenburgietis.

Niurnbergo Šv. Sebaldo bažnyčios vitraže išlikę Sofijos, jos vyro ir 8 vaikų portretai (čia Sofija Kazimieraitė dažnai lankėsi).

Sofija Kazimieraitė palaidota vienuolyno bažnyčioje Heilsbrone Bavarijoje.

https://www.vle.lt/straipsnis/sofija-kazimieraite


Paminklą Adomui Mickevičiui, Lenkijos Respublikos užsakymu 1929 m. sukūrė prancūzų skulptorius Emilis Antuanas Burdèlis.  E. A. Burdelio inspiracijų šaltinis buvo graikų archajinė skulptūra, romaninė dailė, savitam neoklasikinės krypties stiliui būdinga dinamiška, kai kada ažūrinė kompozicija, brutaloka ekspresija.

Rachlevičiūtė Ramutė, https://www.vle.lt/straipsnis/emile-antoine-bourdelle/


Tai vienas seniausių istorinės Lietuvos miestų. Pirmą kartą paminėtas 1116 m., nuo XIII a. buvo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sudėtyje.

Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas XIV a. pabaigoje – XV a. pradžioje Naugarduke pastatydino galingą mūrinę pilį. Tvirtovė dar kelis šimtmečius buvo stiprinama ir perstatoma, kol 1706 m. buvo sugriauta švedų. Ilgainiui senosios pilies yrančių sienų plytas išnešiojo žmonės, o akmenys buvo panaudoti gatvių grindiniui. Iki šių dienų išliko dviejų pilies bokštų griuvėsiai, tebedominuojantys miesto panoramoje.

1507 m. Naugardukas tapo vaivadijos centru, 1511 m. gavo miesto savivaldos teises. 1581–1775 m. mieste kas antrus metus vykdavo 22 savaites trunkančios Lietuvos Vyriausiojo Tribunolo sesijos. Tai skatino miesto augimą. XVII a. viduryje Naugardukas stipriai nukentėjo per karą su Maskva. 1751 m. miestą nusiaubė gaisras, o nuo 1775 m. Vyriausiojo Tribunolo sesijos perkeltos į Gardiną.

1795 m. Naugardukas prijungtas prie Rusijos imperijos – prasidėjo jo smukimo laikotarpis.

Liškevičienė, Jolita, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


1955 m. Varšuvos Literatūros muziejaus dėka šiame name buvo atidarytas Adomo Mickevičiaus muziejus. Rūsyje yra buvusi A. Mickevičiaus palaidojimo vieta. Muziejuje saugomi jo rankraščiai, istoriniai dokumentai ir paveikslai.

Nors Adomas Mickevičius niekada nesilankė Rusijai priklausiusioje Lenkijos dalyje, jis yra laikomas vienu žymiausių lenkų romantizmo poetu. A. Mickevičiaus  gyvenimas, veikla ir kūryba glaudžiai susiję su Lietuva: 1815–19 m. jis studijavo Vilniaus universitete (Gamtos ir matematikos, vėliau Literatūros ir laisvųjų menų fakultete). Didelę įtaką jam darė Joachimo Lelevelio istorijos paskaitos, ypač apie Lietuvos praeitį. 1817 m. su kitais įkūrė nelegalią studentų filomatų draugiją. 1819–23 m. apskrities mokykloje Kaune dėstė literatūrą, lotynų kalbą, antikinę istoriją, poetiką, retoriką, gramatiką ir politinę ekonomiką. 1822 m. įgijo filosofijos magistro laipsnį. Rusijos valdžiai susekus filomatus suimtas ir 1823–24 m. kalintas kalėjimu paverstame Vilniaus bazilijonų vienuolyne, po to ištremtas į Rusiją.

A. Mickevičiaus kūryba skatino lietuvių tautinį judėjimą, tautinės savimonės ugdymą. V. Kudirkos Tautiškos giesmės pradžia yra poemos Ponas Tadas pradžios parafrazė. A. Mickevičiaus poezijos buvo veikiami Lietuvos tautinio atgimimo pradininkai A. Baranauskas, J. Basanavičius, S. Matulaitis, M. Biržiška, P. Vileišis. Pats A. Mickevičius laikė save bendros Lietuvos bei Lenkijos valstybės piliečiu, vadino Lietuvą savo tėvyne.

Kilus Rusijos-Turkijos karui, tarp emigrantų vėl atgijo Lenkijos ir Lietuvos valstybės atkūrimo viltys. Adomas Mickevičius vyko į Konstantinopolį, dabartinį Stambulą, kur buvo telkiami lenkų pulkai. 1855 m. lapkritį kartu su draugais išsinuomavo namą Yeni Şehir ir Kalyoncu Kulluk gatvių sankryžoje. Šiame name poetas, susirgęs cholera, ir mirė 1855 m. lapkričio 26 d. A. Mickevičius buvo laikinai palaidotas šio namo kriptoje. Per 1870 m. gaisrą pastatas sudegė, tačiau buvo atstatyta tiksli namo kopija. 1955 m. atidarytas muziejus. A. Mickevičiaus palaikai 1855 m. pervežti į Paryžių, 1890 m. palaidoti Vavelio katedroje Krokuvoje.

Šostakovski Juzef, https://www.vle.lt/straipsnis/adomas-mickevicius
https://muze.gen.tr/muze-detay/adam