Tapytojas, iliustratorius Emanuelis Manė-Kacas gimė 1894 m. balandžio 17 d.  Kremenčuke Ukrainoje. Gimė išeivių iš Vilniaus apylinkių ortodoksinio judaizmo šalininkų šeimoje, ketino tapti rabinu. Vilniaus piešimo mokykloje mokėsi iki 1911 m., vėliau dar porą metų – Kijevo dailės mokykloje. 1913 m. išvyko į Paryžių. Apsigyveno Paryžiaus menininkų kolonijoje La Ruche (Avilys). Tais pačiais metais jis ten įstojo į Aukštojoje nacionalinėje dailės mokykloje (pranc. École nationale supérieure des Beaux-Arts), Fernando Cormono (1845–1924) studijoje. Menininkas prisimena: „Mano rusiški marškiniai ir mažas ūgis man suteikė vadovo simpatijas ir aš buvau apsaugotas nuo įprastinių patyčių. Tūnojau savo kampe ir bandžiau nekristi į akis, kol vieną dieną išgirdau kažką dainuojant rusišką dainą.“

Dainavo Chaimas Soutine‘as ir taip užsimezgė abiejų menininkų draugystė. Karo metai juos išskyrė, o vėliau jau pagarsėjęs Soutine‘as aplankė draugą.

Per I pasaulinį karą gyveno Rusijoje. 1918–1919 m. dėstė Charkovo aukštesniojoje dailės mokykloje, dalyvavo avangardo dailininkų grupuotėje „Trijų grupė“ (Группa трёх). O nuo 1921 m. jis pastoviai gyveno Paryžiuje. 1920 – taisiais Manė-Kacas priskiriamas Paryžiaus mokyklai (pranc. École de Paris).

Skirtingai nei Soutine‘as jis dažnai savo kūryboje vaizdavo žydų bendruomenės motyvus (žydiškas vestuves, Talmudo mokinius, rabinus). Per antrąjį pasaulinį karą jis emigravo į JAV, po to vėl grįžo į Paryžių.

1958 m. persikėlė į Haifą Izraelyje.

1962 m. rugsėjo 8 mirė Tel Avive.

1977 m. Haifos mieste atidarytas Manė-Kaco muziejus.

Emmanuel Manė-Kaco kūriniai saugomi Paryžiaus muziejuose, Metropolitano meno muziejuje Niujorke (Metropolitan Museum of Art), Stedelijk muziejuje Amsterdame, Tel Avivo meno muziejuje. Lietuvoje menininko paveikslai saugomi Nacionaliniame M. K. Čiurlionio muziejuje Kaune, Lietuvos meno pažinimo centre „Tartle“ Vilniuje.

Prof. Dr. Raminta Jurėnaitė

https://www.mkm.org.il/eng/The_Museum


Parapija netoli Bostono esančiame Vusteryje įkurta 1894 m. Lietuvių pamaldos vyko airių, vėliau prancūzų bažnyčiose, o 1895 m. rudenį pastatyta kukli medinė bažnytėlė. Bendruomenei plečiantis, 1903 m. naujame sklype pradėta statyti erdvi, mūrinė Šv. Kazimiero bažnyčia. Tai tipiškas XIX a. pabaigos – 20 a. pradžios neoromaninės stilistikos sakralinės architektūros pavyzdys. Tiesa, lėšų bažnyčios statybai rinkimas užtruko, todėl pirmiausiai buvo išmūrytas tik erdvus rūsys, kuriame ilgą laiką buvo laikomos pamaldos[1]. Naujosios bažnyčios statyba baigta tik 1916 m.[2] 1969 m. maldos namus buvo nuspręsta suremontuoti eksterjerą ir gerokai atnaujinti bažnyčios vidų pagal dailininko Vytauto Kazimiero Jonyno projektą. Altorius, krikštykla, vitražai ir kiti bažnyčios elementai įgavo modernų, netradicinį pavidalą. V. K. Jonynas čia sukūrė vieną ryškiausių lietuviškojo sakralinio dizaino pavyzdžių JAV.

Vaidas Petrulis

[1] Pagal: Worcesterio lietuvių bažnyčia pasipuošia. Lietuvių dienos, 1970 m. sausis, p. 7, 12–13, p. 7.

[2] Šv. Kazimiero bažnyčia Worčestery, Darbininkas, 1978 m. kovo 3 d., p. 3.

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (sakralinė)

Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.); Tarpukaris (1918-1940 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.)


Niu Heiveno Šv. Kazimiero lietuvių bažnyčia


Bazilijonų vienuolyną ir cerkvę 1692 m. fundavo vietinis bajoras Mikalojus Piešliakas vietoje, kur pagal legendą miške ant medžio stebuklingai pasirodė Dievo Motinos paveikslas. Šioje vietoje pastatyta šventykla tapo Barūnų Dievo Motinos kulto vieta.

Barūnų Dievo Motinos kultui daugiau nei 300 metų (jubiliejus buvo atšvęstas 1991 m. rugpjūčio mėnesį). XIX a. pradžioje paveikslas buvo vienas iš labiausiai garbinamų Vilniaus apylinkėse, o dabar - vienas labiausiai garbinamų Baltarusijoje. Kasmet vyksta Barūnų Dievo Motinos atlaidai. Kadaise šie atlaidai buvo garsūs visame Vilniaus krašte ir sutraukdavo tikinčiuosius iš tolimų vietovių, taip pat ir iš dabartinės Lietuvos teritorijos.

Barūnų sanktuariumas garsėjo nuo XVII a. II pusės. 1702 m. Barūnų bazilijonai, baimindamiesi dėl link Barūnų artėjusios Švedijos kariuomenės, šventąjį paveikslą perdavė saugoti LDK etmonui Mykolui Višnioveckiui į Voložiną. Nuo to laiko paveikslas kartu su LDK kariuomene klajojo po visą LDK teritoriją – garsėjo stebuklais Breste, Pinske, o vėliau - Lietuvoje ir Žemaitijoje, telkė apie save tikinčiuosius. 1709 m. paveikslas vėl sugrįžo į Barūnus. Visa tai tik sustiprino paveikslo kultą, o Barūnai tapo dar svarbesniu tiek religiniu, tiek kultūrinio gyvenimo centru. 1712 m. Supraslyje (kitame – itin garsiame unitų bažnyčios religiniame ir kultūriniame centre) buvo išspausdinta metropolito Leono Kiškos parengta knyga apie Barūnų Dievo Motinos stebuklus. Švento paveikslo kultą liudija ir tai, kad Adomas Mickevičius, kaip šio krašto žmogus, šį garsų paveikslą žinojo ir minėjo dviejuose eilėraščiuose.

Barūnų Dievo Motinos stebuklų knygose rašoma, kaip atvaizdas išimtas iš skrynios ir patalpintas šventovėje atsigauna, prašviesėja, Švč. Mergelės Marijos skruostai tampa rausvi, veidas – dailus, gyvybingas, spinduliuojantis džiaugsmą.

Bazilijonai uždarant vienuolyną paveikslą išvežė (XIX a. I pusėje, atidavė saugoti į privačias rankas), o cerkvėje pakabino kopiją. Originalas grąžintas tik 1926 metais. Tačiau paveikslo originalo likimas po 1939 m. nėra aiškus. Pagal pasakojimus, paveikslas galėjo būti sunaikintas II Pasaulinio karo metais, o dabar kabantis bažnyčioje yra jo kopija.

Kasmet rugpjūčio 29 d. Baltarusijoje vyksta plačiai žinomi Barūnų Dievo Motinos atlaidai.

Vitkauskaitė Dalia, Vilniaus universiteto projektas „Magnus Ducatus Lithuaniae“, http://www.mdl.projektas.vu.lt
Paliušytė Aistė, XVII - XVIII a. LDK kultinių atvaizdų sklaida: vizitacijų duomenys. Acta Academiae Artium Vilnensis / 69, 2013, https://leidykla.vda.lt/Files/file/Acta_69/Acta_69_02_A.paliusyte_23-46%20p.pdf

Kilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė; Kilnojamieji daiktai, susiję su svarbiausiais istoriniais įvykiais, visuomenės, kultūros, karo, sporto, religijų istorija, įžymių žmonių gyvenimu


Izraelis Bidermanas (Izis, Izi) gimė 1911 m. sausio 17 d. Marijampolėje. Jis trečias iš keturių vaikų Iserio Bidermano šeimoje. Tėvas turėjo krautuvėlę, bankrutavo. Motina – namų šeimininkė. Baigęs pradžios mokyklą įstojo į gimnaziją, tačiau ją metė. Nuo trylikos metų pradėjo lankyti to meto garsiausio Marijampolėje žydo Movšės Buchalterio fotografijos dirbtuvę.

1927 m. Bidermanas keliaudamas su draugu fotografuoja Lietuvos miestus ir kaimus.

1930 m. išvyksta į Paryžių. Atvyksta neturėdamas dokumentų, tik su keliais frankais ir nemokėdamas prancūzų kalbos.

1933 m. jis pradėjo dirbti XIII Paryžiaus rajone Arnalio fotografijos portretų studijoje. Vėliau vedė Arnalo dukrą Nina Rabkina ir tapo studijos vadovu.

1934 m. jam gimė sūnus Manuelis.

1941 m. Vokiečių okupacijos metais slapstėsi Limuzene, Ambazallo miestelyje.

1944 m. sulaikytas vokiečių ir vėliau išlaisvintas partizanų įstojo į vidines Prancūzijos pajėgas, dalyvavo išvaduojant Limožą. Fotografuoja bendražygius rezistentus. Marijampolėje nacistai nužudė jo tėvus.

1946 m. Bidermanas antrą kartą vedė ir gavo Prancūzijos pilietybę. Vouille gatvėje atidarė fotografijos dirbtuvę. Galerijoje La Boétie surengė parodą „Paryžius Izio Bidermano akimis“. Galiausiai po to jis kaip kūrybinį vardą naudoja tik Izis.

Nuo 1949 m. du dešimtmečius fotografuodamas "Paris-Match", Bidermanas susipažįsta su pačiais įžymiausiais Paryžiaus menininkais ir su kai kuriais iš jų, kaip su Marku Šagalu (Marc Chagall, 1887–1985), ir Žaku Preveru (Jacques Prévert, 1900–1977) artimai susibičiuliauja. Jis sukuria visą galeriją išraiškingų rašytojų ir dailininkų portretų: Marko Šagalo, Aleksanderio Kolderio (Alexander Calder, 1898–1976), Koletės (tikr. Sidonie Gabrielle Colette, 1873–1954), Lui Aragono (Louis Aragon, 1897–1982) ir jo žmonos Elsos Triolet (1896–1970), Alberto Kamiu (Albert Camus, 1913–1960), Polio Eliuaro (Paul Eluard, 1895–1952).

1950 m. Izis išleido fotografijų knygą „Svajonių Paryžius“ (Paris des rêves 1950) su garsių autorių tekstais. Įžangą knygai parašė žymus prancūzų rašytojas ir kino režisierius Žanas Kokto (Jean Cocteau, 1889–1963).

Po to sekė fotografijų albumai „Didžioji pavasario puota“ (Grand Bal du printemps 1951) ir „Londono žavesys“ (Charmes de Londres 1952), bendradarbiaujant su rašytoju Žaku Preveru.

1951 m. Bidermano darbai eksponuojami Moderniojo meno muziejuje (angl. Museum of Modern Art, MoMA) Niujorke parodoje „Penki prancūzų fotografai“ (angl. Five French Photographers) šalia Henri Cartier-Bressono (1908–2004), Robert Doisneau (1912–1994) ir Brassaï (1899–1984) fotografijų.

1953 m. fotografijų albumas „Žemiškasis rojus“ (Paradis terrestre) su Koletės tekstais. Kelis kartus buvo nuvykęs į Izraelį ir išleido fotografijų albumą Izraelis (1956), kuriam įvadą parašė André Malraux (1901–1976).

Izis po to išleidžia dar tris fotografijų albumus: „Izis cirkas“ (Le Cirque d’Izis 1965), „Chagallo pasaulis“ (Le Monde de Chagall 1969) ir „Poetų Paryžius“ (Paris des poètes 1967).

1980 m. gegužės 16 d. Bidermanas mirė Paryžiuje.

Henri Cartier-Bressonas įtvirtino „lemiamo momento“ principą fotografijoje. Izis kaip ir kiti tos pačios kartos fotografai seka šiuo principu šį savaip interpretuodami.

Izis savo susižavėjimą Paryžiaus gyvenimu įkūnija klajodamas po miestą ir stebėdamas kasdienybę, atskleisdamas šios poetišką magiją. Jo akiratyje gatvės prekeiviai ir prekeivės, bistro lankytojai, gatvėmis klajojantys cirko artistai, įsimylėjelių poros ir vaikai. Apie savo herojus Izis sako: „Žmonės, kuriuos fotografuoju atrodo svajingi arba žvelgia į tolį...“ dėmesys visada skiriamas ir pačiai aplinkai, net ir smulkioms detalėms.

Bidermanas iš Marijampolės prisideda prie Paryžiaus gyvenimo būdo legendos sukūrimo ir išpopuliarinimo savo ikonomis tapusiomis fotografijomis.

Prof. dr. Raminta Jurėnaitė

Izio darbų turi Niujorko modernaus meno centras: https://www.moma.org/artists/2853

Kilnojamasis kultūros paveldas; Fotografijos, kino juostos ir jų negatyvai


1404 m. minimas čia buvęs dvaras. 1409 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenė siaubė šias apylinkes. 1413 m. ir 1420 m. šaltiniuose randame, kad Ordinas reikalavo iš Vytauto grąžinti iš Tamoviškių dvaro išsivestus belaisvius.

Apie čia stovėjusią pilį išliko toks padavimas: Ant stataus Kamsvykalnio, esančio dešiniajame Ungurupės krante, stovėjo pilis, kurios valdovas buvo žiaurus. Kartą jo žmona įsakė valdiniams, kad jie valdovą surištų ir gyvą užmūrytų pilyje. Jos valdomi žmonės dar labiau vargo. Dievas pagailėjo žmonių ir nugramzdino pilį. Prakeiktoji valdovė virto juoda karvė. Vieni pasakoja, kad ją gainiojosi juoda katė, kiti — kad raiteliu pavirtęs jos vyras. Valdovės sūnus dažnai užtardavo žmones, kurie jo ilgai nepamiršo. Jie dideliu akmeniu piliakalnio papėdėje pažymėjo jo kapą.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Atmintinos vietos


Šenandoa mieste yra kelerios lietuvių kapinės: Šv. Jurgio (1892-1934), Kalvarijos Mergelės, Lurdo Mergelės, taip pat lietuvių masonų kapai Laisvės kapinėse (Liberty Cemetery of the Supreme Lodge of Lithuanians in America).

https://www.vle.lt/straipsnis/shenandoah/


1603 m. lietuviams buvo atiduota erdvesnė Zakheimo (buvusi Šv. Elžbietos) bažnyčia, o Šteindamo palikta lenkams. Ši bažnyčia pastatyta 1640–1648 m.

1604 m. iš Klaipėdos buvo pakviestas ir čia iki mirties 1621 m. tarnavo Lozorius Zengštokas, išleidęs B. Vilento išverstas į lietuvių kalbą „Evangelijas bei epistolas“, parengęs iš išleidęs lietuvių giesmynėlį. 1612 m. lietuvių parapijos pastoriumi tapo Jonas Rėza, žymus lietuvių raštijos puoselėtojas. 1629 m. Karaliaučiuje kilo maras. J. Rėza mirė nebaigęs rengti spaudai J. Bretkūno Biblijos. Zakheimo bažnyčioje 1721–1731 m. kunigavo lietuvių giesmių kūrėjas K. H. Vagneris, lietuvių pamaldas laikė F. Kuršaitis (tikriausiai ir L. Rėza). XVIII a. pabaigoje lietuviškai pamokslus čia sakė Kristijonas Liudvikas Zakersdorfas, Prūsijos valdžios įsakų vertėjas į lietuvių kalbą. Lietuviški pamokslai čia skambėjo iki 1915 m. Beje, iki XIX a. prie bažnyčios veikė ir lietuvių mokykla.

1944 m. rugpjūčio mėnesį bažnyčia sudegė. 1990 m. jokių bažnyčios pėdsakų, išskyrus kelias plytas, nebuvo išlikę.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990

Liudvikas Rėza (1776–1840); Frydrichas Kuršaitis (1806–1884); Lozorius Zengštokas (1562–1621)


Girdava, Girdavai (vok. Gerdauen) – miestelis dešiniajame Ameitos krante. Yra piliakalnis. Ant jo stovėjo pilaitė, priklausiusi Gerdui, kuris neprisidėjo prie Didžiojo prūsų sukilimo, o palaikė kryžiuočius, todėl 1261 m. pabaigoje turėjo nuo savųjų keršto iš čia bėgti. 1312 m. kryžiuočiai čia pasistatė pilį. Netrukus lietuviai ją sugriovė. 1325 m. kryžiuočiai pilį atstatė, tačiau 1347 m. Lietuvos kunigaikščiai Kęstutis, Algirdas ir Narimantas vėl ją sugriovė.

1326 m. vietovė buvo minima Gerdawen, 1398 m. – Girdowen, o 1428 m. – Girdawen pavadinimais. 1398 m. miestui suteiktos Kulmo teisės ir herbas, kuriame pavaizduoti šventieji Petras ir Paulius. Buvo užtvenkta Ameitos upė. Pirmoji bažnyčia statyta XIV a., perstatyta XVI a. ir XVIII a. Iki Antrojo pasaulinio karo buvo išlikęs 1690 m. įrengtas interjeras.

Girdavos parapijos bendruomenę sudarė lietuvininkai, mozūrai, vokiečiai, tad ir pamaldos vyko trimis kalbomis. Pamaldas lietuvių kalba nustota laikyti XIX a., tačiau lietuviškų vietovardžių šiose apylinkėse būta iki pat 1946. Sovietmečiu Girdavos bažnyčia paversta sandėliu, vėliau griauta. 1993 m. buvo tik bokšto ir sienų mūrai.

1756 m. Girdavoje gimė Karolis Gotardas Keberis (1756–1835), protestantiško giesmyno rengėjas lietuvių kalba. Jis mokėsi Girdavos mokykloje, 1773 m. įstojo į Karaliaučiaus universitetą, kurį netrukus metė. Suartėjo su Danieliumi Frydrichu Milkumi (1739–1818) ir išmoko lietuviškai. Jis vėl įstojo į Karaliaučiaus universitetą ir baigęs Teologijos fakultetą, 1779 m. jis buvo įšventintas kunigu Geldapėje. Nuo 1787 m. iki mirties 1835 m. buvo Gumbinės klebonu. Bendradarbiavo su Liudviku Rėza, rinko liaudies dainas.

Juška Albertas, https://www.mle.lt/straipsniai/girdavos-parapija
Pėteraitis Vilius, Purvinas Martynas, https://www.mle.lt/straipsniai/girdava
Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Vietovės

Algirdas (1296–1377); Kęstutis (apie 1297–1382); Narimantas (apie 1300–1348); Karolis Gotardas Keberis (Karl Gotthard Keber) (1756–1835)


Namas, kuriame gyveno Joachimas Lelevelis Briuselyje

Briuselyje, Rue des Eperonniers 58, yra atminimo lenta šiuose namuose gyvenusiam Vilniaus Universiteto profesoriui Joachimui Leleveliui.

J. Lelevelis – žymus istorikas, knygotyrininkas, numizmatas, Vilniaus universiteto profesorius. Vilniaus universitete dėstė 1815–1818 m. ir 1822–1824 m. Dėl filomatų ir filaretų bylos pašalintas iš universiteto, gyveno Paryžiuje, Briuselyje. Didžiausia profesoriaus aistra – kartografijos kolekcionavimas. Jo asmeninė kolekcija – 400 senųjų atlasų bei žemėlapių ir 5000 knygų. Jie sudaro 70 procentų Vilniaus Universiteto bibliotekos senųjų atlasų rinkinio. 1926 metais, vykdant jo valią,  kolekcija pervežta į Vilniaus universiteto biblioteką. Viena Vilniaus Universiteto salių nuo 1926 vadinama J. Lelewelio vardu. 1929 J. Lelewelis perlaidotas Rasų kapinėse Vilniuje.

J. Lelewelio darbai iš Lietuvos istorijos: Žvilgsnis į lietuvių tautų senovę ir jų ryšius su herulais (Rzut oka na dawność Litewskich narodów i związki ich z Herulami 1808; paneigta lietuvių kilmės iš herulų teorija), Lietuvos ir Rusios istorija iki pat Liublino unijos su Lenkija (Dzieje Litwy i Rusi aż do unii z Polską w Lublinie 1839). Dar parašė knygotyros (Dvejetas bibliografinių knygų / Bibliograficznych ksiąg dwoje 2 tomai 1823–26, lietuvių kalba 3 tomai: tomas 1 Pirmosios bibliografinės knygos 2011, tomas 2 Antrosios bibliografinės knygos 2015, tomas 3 Studija ir anotuota asmenvardžių rodyklė 2016), numizmatikos (Vidurinių amžių numizmatika / Numismatique du Moyen‑Âge 3 tomai 1835), istorinės geografijos veikalų.

Bulotaitė Nijolė, https://biblioteka.vu.lt/apie/naujienos/974-kas-tas-lelevelis-arba-apie-zemelapius-ir-peles
https://www.vle.lt/straipsnis/joachim-lelewel/


Šioje vietovėje gyveno daug pirmosios emigracijos bangos atstovų. Veikė lietuviška mokyklėlė, vyko lietuviškos mišios ir atsirado lietuviškos kapinės, pavadintos šv. Kazimiero vardu. Tačiau ilgainiui lietuvių bendruomenė prie Ledfordo išnyko ir visame Pietų Ilinojuje šiomis dienomis likę labai mažai lietuvių, tad kapinės daug metų buvo apleistos.

Šias kapines 2021 m. tvarkė JAV lietuvių bendruomenės ir JAV lietuvių jaunimo sąjungos inicijuoto projekto „Šaknys“ dalyviai. Per keturias dienas grupė jaunų lietuvių neatpažįstamai pakeitė XIX a. pab. – XX a. pradžios kapines, kurios buvo apleistos maždaug 80 metų.

https://vakaruvejai.com/2021/11/03/projektas-saknys-jav-lietuviu-jaunima-ikvepe-misija-sibiras/?print=print
https://www.lrt.lt/mediateka/irasas/2000183954/misija-sibiras-keicia-projektas-saknys-jaunuoliai-is-ivairiu-jav-vietu-visa-savaite-tvarke-proteviu-kapus#


Kaukėnai (vok. 1785 Kaukehnen, vėliau Kaukehmen, nuo 1938 Kuckerneese; rus. Jasnoje), bažnytkaimis Pakalnės apskrityje, 24 km į šiaurės vakarus nuo Tilžės. Kaukėnai ilgai gyvavo saloje tarp Rusnės, Gilijos ir Kaukės (buvusios Normedia protakos) upių. Kaukėnų parapija buvo ištisai lietuvininkų apgyventa. Tą liudija ir visi jos kaimų ir vienkiemių pavadinimai: Algaviškiai, Bagdonai, Baltrušaičiai, Baltruškiemis, Baubliai, Būdviečiai, Giniškiai, Karceviškiai, Kaukėnai, Kliokiai, Lysaičiai, Mocviečiai, Nausėdai, Pūstučiai, Ragingė, Reatiškiai, Sausininkai, Skėriai, Skiepai, Skaldai, Skulbetvariai, Šiaudžiai (sujungti su Skaldais), Trumpaičiai, Usainiai, Varskiliai, Vyciškiai. lš 26 vietovardžių 22 yra lietuviškos pavardinės, 3 – vandenvardžių ir 1 – neaiškios kilmės. Valsčiuje 1736 administracinių sąrašų duomenimis, 29 gyvenvietėse vien tik lietuviai gyveno, bet jau 1905 bažnyčios statistikos duomenimis, iš 3665 gyventojų beliko 318, arba 9%, lietuvių. Kylant krašto gerovei Kaukėnų centras XIX ir XX a. sandūroje buvo ištisai užstatytas 2–4 aukštų puošniais mūriniais namais. Bažnyčios aukštą bokštą iš toli matydavo Nemuno deltos lygumų gyventojai. Turgaus aikštę ir bažnyčios šventorių supo vingiuotos gatvelės, nedideli tankiai užstatyti kvartalai.

1549–1583 m. lietuvių kunigu čia tarnavo vienas iš lietuvių raštijos pradininkų Aleksandras Raduinionis (Rodūnonis), kilęs, kaip spėjama, iš Rodūnios dab. Baltarusijoje. Nuo 1783 m. iki mirties 1824 m. čia gyveno lietuvių kultūros puoselėtojas, Kaukėnų klebonas Kristijonas Dovydas Vitikas. Jis rinko dainas Liudviko Rėzos leidiniui „Dainos“. 1784–1791 m. K. D. Vitikas buvo priglaudęs giminių iš Rasytės atsiųstą našlaitį Liudviką Rėzą, būsimąjį lietuvių kultūros veikėją ir mokė jį lotynų kalbos.

Kaukėnų spaustuvės leido lietuvių knygas Mažajai Lietuvai: J. H. Lėmano (veikė 1872–1889 m., išleido 10 knygų) ir R. Vyskės (veikė 1868–1872 m., išleido 3 knygas), 1861–1862 m. ėjo laikraštis „Kaukehmer Wochenbote fuer die Litauische Niederung“.

Kaukėnų vyskupas Denukaitis 1902 m. Rytprūsių provincijos sinode ryžtingai pasisakė prieš lietuvių kalbos draudimą bažnyčiose.

1912 Lietuvių rinkimo draugija Tilžės ir Lankos apskrities kandidatu į landtagą iškėlė Kaukėnų ūkininką Mikelį Reidį. Viename atsišaukime rašoma: „Lietuviams Tilžės bei Pakalnės valsčių! Broliai lietuviai <...> Pereitus metus mes buvome po apykunyste vokiškų konservatyvų <...> Sulaukėm apribavimų mūsų brangiosios kalbos laisvės. Sulaukėm taip pat didesnę mokesčių naštą. Ar norim ir toliaus vokiškai konservatyvų partijai vergauti? Tegul <...> duoda savo balsus visi piniguočiai, didpirkliai, fabrikantai <...> ponui dvarininkui Roppui <...> Rinkim sau užtarėją <...> mūsų brolį Mikelį Reidį iš Kaukėnų. Mūsų kandidatas žino <...> kas ūkininkui, amatininkui ir darbininkui iškadinga...“
Sovietmečiu Kaukėnai labai nukentėjo. Sunaikinti buvę paminklai kapinėse. Įrengiant apsauginį pylimą nuo potvynių, nukastos didelės Kaukėnų kapinės, mirusiųjų palaikai ir paminklai suversti į pylimus kaip statybinė medžiaga. Neprižiūrimi baigia sugriūti dideli puošnūs pastatai Kaukėnų centre.

Pėteraitis Vilius, Purvinas Martynas, https://www.mle.lt/straipsniai/kaukenai
Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990

Liudvikas Rėza (1776–1840); Rodūnoniai / Raduinioniai; Aleksandras Rodūnonis - Raduinionis (apie 1526– 1583); Aleksandras Rodūnonis - Raduinionis (apie 1550– 1591 / 1592); Jonas Berendas (1691–1749); Kristijonas Dovydas Vitikas (1751–1824); Karolis Leopoldas Frydrichas Neisas (1814–1875); Mikelis Reidys (1869–1926)


Tėvų pranciškonų koplyčia Sent Katerinse

Šalia Kanados ir Jungtinių Valstijų sienos, netoli Niagaros krioklio esančiame Sent Katerinse, 1948 m. oficialiai įsteigta lietuvių bendruomenė.[1] Po metų, 1949-aisiais, įsigiję nedidelį namelį savo pirmam vienuolynui šiame mieste, į Kanadą persikėlė tėvai pranciškonai[2]. Vienuoliai aktyviai įsitraukė į lietuvių bendruomenės gyvenimą: 1950 m. vienuolyno patalpose įkūrė šeštadieninę mokyklą, prisidėjo prie skautijos ir kitų kultūrinių veiklų puoselėjimo. 1955-1964 m., pagal žymaus lietuvių architekto Alfredo Kulpos-Kulpavičiaus projektą, šalia vienuolyno iškilo koplyčia. Trikampio tūrio siluetas praturtintas ekspresyvaus dizaino langų rėmais ir kitomis vidaus ir išorinės detalėmis, kurios reprezentuoja vėlyvojo modernizmo sakralinės architektūros tendencijas. Nors šiuo metu bažnyčia nėra lietuvių bendruomenės nuosavybė, kuklaus mastelio pastatas išlieka pagrindiniu architektūriniu ir kultūriniu lietuvių liudijimu šiame mieste.

Vaidas Petrulis

[1] Pagal: S. Šetkus. Tėvai pranciškonai St. Catherines srityje. Lietuvių dienos, 1967 m. vasaris, pp. 12–13, p. 12.

[2] Saulius Bytautas. Lietuvių pranciškonų (OFM) identiteto raiška pastoracinėje veikloje 1940-1990 metais. Daktaro disertacija, Kaunas: Vytauto Didžiojo Universitetas, 2011, p. 87.


Skrantono (Throop) Šv. Juozapo lietuviškos kapinės

Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Vladislovo Konstantino Vazos kapas Romoje

Vladislovas Konstantinas Vaza buvo nesantuokinis Lietuvos didžiojo kunigaikščio ir Lenkijos karaliaus Vladislovo Vazos ir Jadvygos Luškovskos sūnus, augęs Merkinėje. Karalius savo nesantuokinį sūnų pripažino, suteikė jam grafo Vasenau titulą.

V. K. Vaza mirė 1698 m. kovo 19 d. Romoje, nepalikęs palikuonių. Jo turtų paveldėtojas buvo kardinolas Giovanni Francesco Albani, vėliau – popiežius Klemensas XI. V. K. Vaza buvo karaliaus Žygimanto Senojo ir karalienės Bonos Sforzos palikuonis.

Pačiame Romos centre, netoli Panteono, yra Šventojo Pranciškaus Švenčiausių Stigmų bažnyčia. Įėję į šventovę, kairės navos pačiame gale, priešais įėjimą į zakristiją yra Vladislovo Konstantino Vazos kapas. Romos bažnyčioje jo amžinojo poilsio vietą žymi vėlyvojo baroko paminklas, su epitafija lotynų kalba, kurio užsakovas buvo popiežius Klemensas XI. Paminklo autorius – italų baroko skulptorius Lorenzo Ottoni.

Marciukaitė Nerija, https://www.itlietuviai.it/sv-pranciskaus-svenciausiu-stigmu-baznycioje-romoje-ilsisi-vazu-dinastijos-palikuonis/


Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (istorinė)


Filadelfijos Šv. Jurgio bažnyčia ir lietuvių mokykla


Pitsbergo lietuviškos Šv. Kazimiero kapinės


Pastatas, kuriame veikė Urugvajaus lietuvių centras

Urugvajaus lietuvių centras (Centro Lituano de Uruguay), Urugvajaus kairiosios pakraipos lietuvių kultūrinė organizacija, 1945–75 veikusi Montevidėjuje. Įkurtas susijungus lietuvių liaudies teatrui (įkurtas 1933), Urugvajaus lietuvių kultūros ir meno klubui (įkurtas 1938), spaudos bendrovei Darbas, keliems chorams ir meno saviveiklos kolektyvams. Veikė 2 centro skyriai, kurie turėjo kultūros namus, teatro mėgėjų, baleto, sporto būrelius, chorus, moterų sekcijas, jaunimo skyrius, bibliotekas, skaityklas. 1946–75 sekmadieniais transliavo lietuviškas radijo valandėles. Leido savaitraštį Darbas. Urugvajaus karinės valdžios uždarytas.

https://www.vle.lt/straipsnis/urugvajaus-lietuviu-centras/
https://www.15min.lt/gyvenimas/naujiena/keliones/ar-atvykome-per-velai-lietuva-montevidejuje-i-dalis-1630-1090090


Juliaus Gruževskio kapas Monmartro kapinėse

Gruževskis Julius, lenk. Juliusz Grużewski (1808 m. Kelmėje - 1865 m. Paryžiuje) - 1830–1831 m. sukilimo veikėjas. Su B. D. Kalinausku ir E. Stanevičiumi Žemaitijoje suorganizavo sukilėlių dalinių. Jiems 1831 03 26 užėmus Raseinius ir sudarius Raseinių apskrities laikinąją valdžią sukilimas prasidėjo visoje Lietuvoje. Savo lėšomis sudarė Žemaitijos ulonų pulką. Organizavo partizaninį karą. Jo vadovaujami sukilėliai dengė A. Gelgaudo kariuomenę, kuri traukėsi į Prūsiją. Emigravo į Prancūziją, vėliau gyveno Šveicarijoje, Ženevoje įkūrė laikrodžių gamybos įmonę. Per 1863–1864 sukilimą dalyvavo emigrantų politinėje veikloje. Mirė Paryžiuje, savo name Rue de Port-Mahon gatvėje ir buvo palaidotas Monmartro kapinėse.

Sliesoriūnas Feliksas, https://www.vle.lt/straipsnis/julius-gruzevskis/


Sen Žano Batisto de Belvilio bažnyčia Paryžiuje

Vilniaus universiteto Architektūros katedros auklėtinis Liucijus Vyganauskis (Lucjan Wyganowski, 1809–1886) buvo iš tų architektų restauratorių, kurių veikla skatino neogotikos įsigalėjimą Europoje ir mūsų krašte. Po 1831 m. sukilimo L. Vyganauskis išvyko į Prancūziją, apsigyveno Amjeno mieste. Susižavėjęs čionykšte katedra, dažnai ją piešdavo, mėgindamas išsiaiškinti konstrukciją ir formas. Dėl prancūzų romantikų susidomėjimo gotika L. Vyganauskio piešiniai atrinkti į parodą, jis pakviestas į Paryžių ir ėmė bendradarbiauti su įžymiu architektu restauratoriumi Žanu Baptistu Lasusu (Jean Baptiste Lassus). Pastarasis L. Vyganauskiui pavedė prižiūrėti gotikos pastatų konservavimo ir restauravimo darbus. Nuo 1839 m. jis prižiūrėjo Paryžiaus Šventosios koplyčios, nuo 1845 m. - Dievo Motinos katedros restauravimą. Kartu su Ž. B. Lasusu projektavo naujus pastatus: vieną pirmųjų neogotikinių bažnyčių Paryžiuje - Saint-Jean-Baptiste de Belleville, kuri buvo pastatyta tarp 1854 m. ir 1859 m., vizitiečių vienuolyno namus Monparnase, reprezentacinius rūmus kunigaikščiui Saltykovui Eliziejaus laukuose. Prancūzijos periferijoje konservavo ir restauravo Nanto (Nantes), Šalono (Chalons), Muleno (Moulin), kitų miestų bažnyčias. Mirus Ž. B. Lasusui, L. Vyganauskis pradėjo bendradarbiauti su dideliu gotikos žinovu, garsiu architektūros istoriku bei teoretiku, architektu restauratoriumi Viollet Le Duc. Iš pradžių dirbo prie tos pačios Paryžiaus Dievo Motinos katedros, prie ištirtos Amjeno ir Reimso katedrų, nuo 1858 m. — prie Pjerefono (Pierrefonds) pilies mokslinio tyrimo darbų, vadovavo pilies restauracijai. Padarė tikslų Pjerefono pilies modelį, kuris buvo daug kartų eksponuotas ir publikuotas spaudoje. L. Vyganauskio pasiūlymu ir jam vadovaujant atlikti Šartro (Chartres) ir Le Manso katedrų, Barle— Diuko (Bar Le Duc) koplyčios, Saint-Jean-aux-Bois vienuolyno restauracijos darbai.

L. Vyganauskis rinko straipsnius apie gotiką, ruošė mokslinį darbą apie šio stiliaus konstrukcijų ir meninių formų ypatybes. Laiškuose į Lietuvą pakiliai rašė apie negęstančią gotikinės architektūros vertę. Sutikęs Paryžiuje tautiečius, L. Vyganauskis žadėjo grįžti į Lietuvą, konservuoti ir restauruoti jos pilis.

Adomonis Tadas, Adomonytė Nijolė, Lietuvos dailės ir architektūros istorija II, Vilnius, Vilniaus dailės akademijos leidykla, 1997


Lietuvių tautinės kapinės Justice, Čikagoje

Lietuvių tautinės kapinės įsteigtos 1911 m. Justice, Čikagos metropolinėje teritorijoje. Kapinės nepriklauso Katalikų bažnyčiai. Jos užima 16 ha. plotą. Čia yra daug įspūdingų XX a. pr. paminklų, skulptūrų ir asmeninių mauzoliejų. Meniškesni antkapiai, pastatyti po Antrojo pasaulinio karo atvykusių imigrantų, išsiskiria gausia tautine simbolika. Vienas iš ankstyviausių paminklų Lietuvių tautinėse kapinėse 1932 m. buvo pastatytas ant Dėdės Šerno - Adomaičio, „Lietuvos“ redaktoriaus ir daugelio knygų autoriaus, kapo. Reikšmingi paminklai buvo pastatyti dr. Kaziui Griniui - buvusiam Lietuvos prezidentui (mirė 1950 m., jo palaikai po Nepriklausomybės atkūrimo pervežti į tėviškę Marijampolės rajone), dr. Jonui Šliūpui - Lietuvos tautinio atgimimo laikotarpio veikėjui ir spaudos darbuotojui, mirusiam 1944 m. (urna su palaikais atvežta į JAV ir palaidota šiose kapinėse), bei kitiems žymiems Amerikos lietuvių veikėjams. Nors Lietuvos himno autorius dr. Vincas Kudirka nėra gyvenęs Amerikoje, kapinėse jam pagerbti taip pat yra pastatytas paminklas. Trims šimtams tūkstančių lietuvių, sovietinės okupacijos metais iš tėvynės ištremtų į Sibirą, atminimui kapinėse pastatytas paminklas - lietuviškas nerūdijančio plieno koplytstulpis.

Algis Lukas, Danutė Bindokienė, Lietuvių kultūrinis paveldas Amerikoje, Amerikos lietuvių bendruomenės Kultūros taryba, 2009


Kosciuška Tadas Andrius Bonaventūra (lenk. Tadeusz Andrzej Bonawentura Kościuszko) 1746 m. (Merečovščizna dabartinėje Bresto srityje, Baltarusija) - 1817 m. Solothurn (Šveicarija) - Lenkijos ir Lietuvos politikos ir karo veikėjas.

1755–60 m. mokėsi pijorų kolegijoje Lubieszówe (dabar Liubešivas, Ukraina), 1765–69 m. Varšuvos kadetų korpuse, 1769–74 m. tobulinosi Paryžiaus karo akademijoje. Dalyvavo 1775–83 m. Jungtinių Amerikos Valstijų nepriklausomybės kare (vadovavo įvairių objektų įtvirtinimui). 1784 m. sugrįžo į Lenkiją, 1789 m. paskirtas jos kariuomenės brigados vadu. Pasižymėjo per 1792 m. karą su Targovicos konfederaciją remiančia Rusija. Konfederatams įsitvirtinus valdžioje atsisakė tarnybos ir išvyko į Saksoniją. 1793 m. pradžioje Paryžiuje nesėkmingai tarėsi su revoliucine Prancūzijos vyriausybe dėl pagalbos Abiejų Tautų Respublikoje rengiamam sukilimui.

Vienas 1794 sukilimo organizatorių. 1794 03 Krokuvoje paskelbtas sukilėlių ginkluotųjų pajėgų vyriausiuoju vadu diktatoriumi. Siekdamas įtraukti į sukilimą valstiečius 1794 05 paskelbė Polaneco universalą. 1794 10 mūšyje prie Maciejovicų sužeistas, pateko į Rusijos nelaisvę. Kalintas Petropavlovsko tvirtovėje. 1796 m. paleistas. Už jo ištikimybės priesaiką imperatoriui Pavelui I išlaisvinta apie 12 000 sukilėlių. Gyveno Jungtinėse Amerikos Valstijose, vėliau Prancūzijoje. Dalyvavo kuriant lenkų legionus, bet Napoleonui I nesutikus paremti Abiejų Tautų Respublikos nepriklausomybės atkūrimo, atsisakė siūlomos vietos Prancūzijos kariuomenės vadovybėje, nepasitikėdamas nesutiko bendradarbiauti ir Napoleonui I 1806 parengus Lenkijos atkūrimo planą.

Tadas Kosciuška save laikė lietuviu, laiškuose (1790 m.) pabrėždavo esąs Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pilietis.

Tado Kosciuškos atminimui 1820–23 m. Krokuvoje supiltas Kosciuškos kalnas, kuris tapo viena labiausiai lankomų Lenkijos vietų.

https://www.vle.lt/straipsnis/tadas-andrius-bonaventura-kosciuska/

Nematerialus kultūros paveldas; Vietovardžiai


1843 m. pastatą Paryžiaus centre, Senos saloje, įsigijo kunigaikštis Adomas Jurgis Čartoriskis. Čia įsikūrė Abiejų Tautų Respublikos emigrantų politinis ir kultūrinis centras. Nuo 1861 m. vadovavo V. Čartoriskis. Daugiausia vienijo aristokratus, pasiturinčius bajorus ir buvusius aukštuosius karininkus.

Fasade iki šiol išlikęs Vytis, kurį Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Lenkijos didikų giminė Čartoriskiai naudojo savo giminės herbe.

https://www.vle.lt/straipsnis/hotel-lambert/
https://www.vle.lt/straipsnis/cartoriskiai/

Ona Sofija Sapiegaitė – Čartoriska; Ona Sofija Sapiegaitė – Čartoriska; Adomas Jurgis Čartoriskis (1770–1861); Vladislavas Čartoriskis (1828–1894); Marija Čartoriska Viurtembergietė (1768–1854)


Makaraucų Šv. Kryžiaus išaukštinimo bažnyčia

Nuošalus Makaraucų kaimas yra greta Baltarusijos ir Lenkijos pasienio, prie Usnarkos upelio, 38 km į pietus nuo Gardino. Vietovė kadaise vadinta Usnažu. Šv. Kryžiaus išaukštinimo bažnyčia pastatyta 1795 m. vakarinėje kaimo dalyje. Šventovę fundavo Gardino pavieto maršalka Liudvikas Pancežinskis su žmona Konstancija Skirmuntaite. Bažnyčia medinė. Išliko XVIII a. pabaigoje įrengti mediniai polichromuoti altoriai. Bažnyčioje įrengta laidojimo kripta.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Krantas (vok. Cranz) – lietuviškos kilmės pavadinimo miestelis, įkurtas 1252 m. Jau priešistoriniais laikais čia gyventa baltų - prūsų, kuršių, lietuvių protėvių. Kad lietuviai negalėtų per Kuršių neriją netikėtai įsibrauti į kryžiuočių užgrobtą Sembos žemę, magistras Konradas į rytus nuo dabartinio Kranto pastatė Noihauzo pilį (Nova domus, Castrum novum, Nuve huis). 1308 m. Šv. Jurgio dieną žemaičiai prasibrovė pro Noihauzo pilį ir Semboje sudegino Povundos bei Rūdavos valsčius. Kaip ir visoje Sembos šiaurinėje pakrantėje, ten ilgai vyravo kuršių ir prūsų palikuonys. Gyventojai 1723 m. dar tebekalbėjo prūsiškai.

Senais laikais per Kuršių neriją ėjo pašto kelias, jungęs Karaliaučių su Klaipėda. XV a. Krante buvo smuklė. Ilgainiui Krantas išaugo į kurortą (5000 gyventojų).  Buvusioje žvejų gyvenvietėje 1816 m. įkurtas valstybinis kurortas, Karaliaučiaus gyventojų poilsio vieta. Kasmet jame apsilankydavo apie 18000 vasarotojų. 1829 m. čia lankėsi poetas Adomas Mickevičius. XIX a. pirmojoje pusėje Krantas dar vadintas ir Pajūrkrančiu. Tarpukario metais pastatyta daug vasarnamių, poilsio namų, kurhauzų ir gydyklų.

1884 m. rugpjūčio 23 d. Krante mirė žymus lietuvių kalbininkas Fridrichas Kuršaitis. Jis palaidotas Karaliaučiuje. 1922 m. iš Tilžės į Krantą atsikėlė kalbininkas, mokytojas Aleksandras Teodoras Kuršaitis. 1968–1973 Getingene išėjo keturių tomų „Lietuviškai–vokiškas žodynas“, kurį padėjo rengti ir jo sūnus Arminas.

Per Antrąjį pasaulinį karą Krantas mažai nukentėjo. Išliko 1855 m. statyta (1897 m. rekonstruota) pirmoji bažnyčia.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990
Pėteraitis Vilius, Purvinas Martynas, https://www.mle.lt/straipsniai/krantas

Adomas Mickevičius (1798–1855); Frydrichas Kuršaitis (1806–1884); Aleksandras Teodoras Kuršaitis (1857–1944)


Susijusios asmenybės: Liubartas, Jogaila, Teodoras Ostrogiškis, Konstantinas Ostrogiškis, Konstantinas Vosylius Ostrogiškis

Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a., 16 a., 17 a.

Reikšmė Lietuvai: LDK bajorų ir kunigaikščių Ostrogiškių tėvonija ir svarbiausia rezidencija, išlikę svarbūs giminės inicijuoti paminklai.

Ostrogas (Острог, Ostroh) - Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorų ir kunigaikščių giminės Ostrogiškių tėvonija, svarbiausia giminės rezidencija, Ostrogiškiams priklausiusi XIV-XVII a. Ostrogiškių dinastija baigėsi 1620 m., mirus paskutiniajam šios giminės atstovui. Dabar Ostrogas yra vienas iš daugiausia kultūros istorijos paminklų turinčių Voluinės miestų, kuriam 1981 m. buvo suteiktas kultūrinio rezervato statusas.

Ostrogiškiai - Ostrogo, Dubno ir daugelio kitų miestų LDK savininkai, žinomi valdininkai, senatoriai, etmonai, mecenatai ir fundatoriai, įtakingiausia stačiatikiška ir nuosekliausiai gynusi bei protegavusi stačiatikių bažnyčią giminė LDK. Garsiausias giminės atstovas - LDK didysis etmonas ir Vilniaus kaštelionas Konstantinas Ostrogiškis (gimė apie 1460 m. Ostroge - mirė 1530 m. ir buvo palaidotas Kijevo Pečorų lauros Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų sobore). K. Ostrogiškis Livonijos karo metu laimėjo itin svarbų Oršos mūšį (1514 m.) ir už tai gavo Didžiojo Lietuvos etmono titulą. Po Oršos mūšio K. Ostrogiškis Vilniuje fundavo cerkvę - dabartinę Švč. Trejybės Graikų apeigų katalikų bažnyčią greta Aušros vartų. Pamaldos šioje Vilniaus bažnyčioje dabar vykdomos tik ukrainiečių kalba. K. Ostrogiškio sūnus buvo Konstantinas Vosylius Ostrogiškis.

Kaip ir visa Voluinė, Ostrogas iki Liublino unijos priklausė Lietuvai, o po 1569 m. - Lenkijos Karalystei. Nuo XIV a. vidurio Ostrogas priklausė Gedimino sūnui kunigaikščiui Liubartui. Miestui valdyti jis paskyrė savo vietininką Danielių, kilusį iš Turovo-Pinsko Riurikaičių. Danieliaus sūnus Teodoras, 1386 m. iš Jogailos privilegija gavęs Ostrogo paveldėjimo teises, ėmė tituluotis Ostrogo kunigaikščiu. Būdamas stačiatikis, jis fundavo katalikų bažnyčią ir dominikonų vienuolyną. Gyvenimo pabaigoje tapo Kijevo Pečorų lauros vienuoliu, kur yra palaidotas. Vėliau stačiatikių bažnyčios buvo paskelbtas šventuoju.

Konstantino Ostrogiškio valdymo metais, XVI a. pradžioje, Ostrogas tapo vienu turtingiausių ir kultūriškai reikšmingiausių miestų Ukrainos žemėse. Amžininkai XVI a. Ostrogą vadino Ukrainos Atėnais. Jame kunigaikštis pasistatė pilį ir gynybinius statinius, įkurdino totorius, leido jiems statyti mečetę ir suteikė kitų privilegijų.

Konstantino sūnus Vosylius savo politiniu autoritetu ir finansine galybe garantavo stabilią padėtį stačiatikių bažnyčiai šiose žemėse, kliudė katalikybės ir unijos sklidimui. Jis Ostroge įsteigė pirmąją aukštąją mokyklą Rytų Europoje – Ostrogo Akademiją, skirtą stačiatikių dvasininkams mokyti. 1581 m. Konstantino Vosyliaus Ostrogiškio rūpesčiu išspausdinta vadinamoji Ostrogo biblija – pirmoji biblija senąja slavų liturgine kalba. 1585 m. miestui suteiktos savivaldos teisės.

Po paskutiniojo iš Ostrogiškių kunigaikščio Jonušo mirties 1620 m. Ostrogo įtaka ėmė mažėti, miestas ir pilis priklausė Zaslavskių (Ostrogiškių giminės atšaka), Liubomirskių, Sanguškų, Malachovskių, Jablonovskių ir kitoms giminėms. Chmelnickio sukilimo metu (1648 m.) miestas stipriai nukentėjo, žuvo daug gyventojų.

Ostrogas ir jo savininkai kunigaikščiai Ostrogiškiai suvaidino vieną svarbiausių vaidmenų LDK stačiatikiškosios ir Ukrainos kultūros istorijoje. Nors šiandien Ostroge priklausomybės Lietuvai laikotarpio ženklų nedaug, išlikusieji labai vertingi. Didelę dalį Ostrogo paminklų galima vertinti kaip Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės giminės sumanytus ir inicijuotus kūrinius, susietus su Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kultūros tradicija.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
https://www.vle.lt/straipsnis/ostrogiskiai/

LDK (iki 1569 m.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.)


Paveikslas „Šv. Kazimiero karūnavimas“ „Abatellis“ rūmuose

Šv. Kazimieras buvo garbinamas ne tik Lietuvoje. Jam meldėsi ir italų tikintieji, nors Kazimieras Italijoje niekada nesilankė.

Su Habsburgais, turėjusiais dinastinių ryšių su Lenkija ir Lietuva, šv. Kazimiero relikvijos atvyko į Neapolį. Neapolio San Giorgio Maggiore bazilikoje buvo šv. Kazimiero koplyčia, kurioje stovėjo didelė medinė šio šventojo skulptūra ir jo relikvijos, tačiau dėl vykusių gaisrų, žemės drebėjimų ir karų, deja, neišliko.

1636 m. su didžiausiomis iškilmėmis šv. Kazimieras buvo paskelbtas Palermo miesto globėju. Vienuolio augustino Hilariono, kuris rūpinosi šv. Kazimiero garsinimu ir gerbimu Sicilijoje, 1636 m. leidinyje „Il trionfo di San Casimiro principe di Polonia“ aprašomos kanonizacijos iškilmės ir jo gyvenimas.

Jei Lietuvoje šv. Kazimieras visada buvo globėjas ir gelbėtojas nuo išorės priešų, tai palermiečiams šv. Kazimieras buvo apsauga ir skydas nuo vidinių priešų – nesuvaldomų jausmų. Vilniaus arkivyskupijos menotyrininkė, Bažnytinio paveldo muziejaus direktorė dr. Sigita Maslauskaitė-Mažylienė portalo ITLIETUVIAI.IT organizuotoje diskusijoje „Lietuvos ženklai Italijos bažnyčiose ir Lietuvos šventųjų garbinimas Italijoje“ pasakojo, kad šiame leidinyje, kuris atitiko mūsų dienų reklaminę skrajutę, buvo įdėtas škaplieriaus paveikslėlis, kurį Sicilijos jaunuoliai buvo raginami pasigaminti, pabrėžiant, kad nešiojančius šį škaplierių ant kaklo šv. Kazimieras apsaugos nuo itališkam temperamentui būdingos karštos vidinės liepsnos, padės išvengti konfliktų, suvaldyti seksualinius geidulius.

Vienuolis Hilarionas rašė, kad po šių iškilmių Palermo mieste nebuvo namų, kuriuose nebūtų Šv. Kazimiero paveikslo ar portreto, kad kas antras berniukas buvo pakrikštytas Kazimiero vardu. Ta proga čia sukurta daug šventojo gyvenimą ir stebuklus vaizduojančių kūrinių.

Palerme, Abatellis rūmų Sicilijos Regioninėje Galerijoje eksponuojamas garsaus Sicilijos dailininko Pietro Novelli 1636 m. tapytas paveikslas „Šv. Kazimiero karūnavimas“ (aliejus, drobė, 335×229 cm) – vienintelis išlikęs kūrinys iš didžiųjų šv. Kazimiero kanonizacijos iškilmių Palerme.

Sicilijos aristokratija varžėsi dėl Pietro Novelli, dar žinomo Monrealese vardu, darbų. Jis buvo žymiausias XVI a. Sicilijos dailininkas ir architektas, amžininkų vadintas Sicilijos Rafaeliu, sicilietišku Van Dycku. Tad nenuostabu, kad jo paveikslą „Šv. Kazimiero karūnavimas“ užsakė Terranovos kunigaikštienė Stefania Aragona, kūrinys buvo skirtas Palerme esančios San Nicolò da Tolentino bažnyčios centriniam altoriui. Vėliau paveikslas buvo perkeltas į kairiosios navos ketvirtosios koplyčios altorių, o XIX a. dėl avarinės būklės uždarius bažnyčią, vertingą paveikslą nuspręsta perkelti į muziejų.

Bojažinskytė Raimonda, https://www.itlietuviai.it/sv-kazimiero-kultas-italijoje-lietuvos-sventajam-meldesi-ir-mediciai-ir-nuo-nevaldomu-jausmu-noreje-apsisaugoti-pietieciai

Kilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė

Kazimieras Jogailaitis (Šventasis Kazimieras) (1458–1484)


Vosyliškių Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia ir vienuolynas

Vosyliškėse parapinę Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčią 1489 m. fundavo Lietuvos didysis kunigaikštis Kazimieras Jogailaitis. 1658 m. Vitebsko kaštelionas ir Vosyliškių seniūnas Martynas Dominykas Limontas čia fundavo dominikonų vienuolyną. XVIII a. pradžioje pastatus sunaikino gaisras, 1724 m. dominikonai pasistatydino naują vienuolyną, 1769 m. – naują mūrinę Šv. Jono Krikštytojo bažnyčią. Ji trinavė, su pusapskrite apside ir dvibokščiu fasadu – tipinis vėlyvojo baroko pastatas.

Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikais bažnyčios didžiajame altoriuje buvo saugomas stebuklingasis Švč. Mergelės Marijos atvaizdas. Jį, pasak legendos, dominikonams dovanojo bajoras, dalyvavęs XVII a. vidurio karuose su Maskva. Patekęs į maskvėnų nelaisvę, jis su savimi turėjo paveikslą, kuris vėliau išgarsėjo stebuklais.

Bažnyčia 1832 m. buvo paversta cerkve, 1919 m. atiduota katalikams, sovietmečiu uždaryta, vėl grąžinta XX a. 9-ajame dešimtmetyje. Joje išliko autentiškas rokokinių stiuko altorių ansamblis.

Bažnyčios vidaus sienoje pritvirtinta Lydos pavieto sargybininko Juozapo Bialopetravičiaus antkapinė plokštė. Šventovę juosia tvora su baroko laikotarpiu statytais vartais.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


1545 m. Lietuvos — Prūsijos —  Lenkijos pasienio stulpas

Vokiečių ordinas XIII–XIV a. užkariautose prūsų ir kitų baltų žemėse kūrė administraciją, bei derino sienas su gretimomis šalimis. Tai skatino delimitacinius procesus visame Baltijos regione. 1358 m. pirmą kartą buvo nustatytos LDK ir Mazovijos sienos, kai kur panaudoti ir dirbtiniai ženklai. Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Vytautui valdant formavosi linijinių sienų samprata. LDK ir Vokiečių ordino siena ne kartą tikslinta ir atnaujinta XV a. antroje pusėje ir XVI a. Jos lokalizacija iš esmės nesikeitė. XVI a. atsirado valstybių sienų specifiniai ženklai. Vienas jų išlikęs iki šiol.

Beveik prieš 500 metų delimituojant Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sieną su Prūsija kilo ginčas dėl valstybės sienos ruožo tarp Elko ir Grajevo miestų. Ginčas užsitęsė iki 1545 metų, kol galiausiai Lietuvos didysis kunigaikštis Žygimantas Augustas nusileido, ir valstybės siena buvo pastūmėta į pietryčius Prūsijos naudai. Ant naujai suformuotos valstybės sienos linijos nuspręsta pastatyti valstybės sienos ženklą. Vieta prie Elko upės pasirinkta neatsitiktinai – čia kirtosi pagrindiniai prekybiniai keliai, beje, kai kurių istorinių šaltinių teigimu, XVI šimtmetyje čia ribojosi jotvingių ir mozūrų žemės. 1545 metų rugpjūčio mėnesį buvo pastatytas valstybės sienos ženklas, kuris pavadintas arčiausiai esančios gyvenvietės, esančios kitoje Elko upės pusėje vardu - Prostken (lenkiškai Prostki).

Ant ženklo iš Lietuvos (rytų) pusės juodo marmuro plokštėse buvo išgraviruoti Lietuvos ir Prūsijos herbai bei užrašas lotynų kalba:

„Kai Žygimantas Augustas, Jogailaičių karalius, valdė savo tėvo valstybę, o kunigaikštis Albrechtas taikoje valdė Prūsijos žemes, 1545 metų rugpjūčio mėnesį buvo pastatytas sienos stulpas, kad būtų pažymėtos ribos tarp dviejų valdovų žemių".

Paskutinė sienos apžiūra ir šio ženklo remontas buvo atlikti Vokietijos ir Rusijos 1904–1907 metais. Vienintelis reikšmingesnis pakeitimas šio remonto metu – ant ženklo neliko anksčiau jį puošusios juodo marmuro plokštės, kurią 1907 metais prūsai demontavo ir išvežė į Prūsijos muziejų Karaliaučiuje. Jos vietoje buvo pritvirtinta kopija iš smiltainio, ant kurios smulkiu šriftu vyčio ženklo apačioje minimas plokščių pakeitimas.

Važiuodami Augustavo–Grajevo–Elko keliu, pervažiavę tiltą per Elko upę priešingame krante nuo Prostki gyvenvietės pamatysite kvadrato formos koplytstulpį, iš viršaus uždengtą raudonų čerpių stogeliu.

Čelkis Tomas, https://www.vle.lt/straipsnis/sienu-matavimas-ir-zymejimas
Kumetaitis Zenonas, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sienų patriarchas užribyje, www.alkas.lt


Susijusios asmenybės: Petras Jonaitis Mantigirdaitis

Susiję laikotarpiai: 15 a., 17 a.

Reikšmė Lietuvai: LDK didiko Mantigirdaičio funduotas vienas seniausių katalikiškų kulto pastatų Voluinėje.

Šv. Petro ir Povilo bažnyčia (XV a., 1612 m.) – gotikos, renesanso, baroko sakralinės architektūros paminklas. XV a. pabaigoje ją fundavo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, Trakų vaivada, Lucko seniūnas, Petras Jonaitis Mantigirdaitis (Bychovco kronikoje jis vadinamas etmonu, jam priskiria Baltojo prievardį). Tai vienas seniausių katalikiškų kulto pastatų visoje Voluinėje.

Radviloms persimetus į protestantus bažnyčia buvo naudojama kaip kalvinų maldos namai. 1612 m. perstatyta. Vėliau vėl grąžinta katalikams. Nukentėjo nuo bolševikų 1920 m. ir po Antrojo pasaulinio karo. Šventovė katalikams grąžinta 1991 m. Interjere, už altoriaus, išliko fundacinė smiltainio plokštė.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
https://www.vle.lt/straipsnis/mantigirdai/


Muziejų nedideliame Eskelio miestelyje Argentinoje, 1700 km atstumu nuo Buenos Airių, Andų kalnų papėdėje, 2003 m. įkūrė Olga ir Bruno (Bronius) Lukoševičiai. Čia saugomas periodinio leidinio „Argentinos lietuvių balsas“ redakcijos turtas (laikraščio spausdinimo mašinos, archyvas, laikraščių egzemplioriai), meno kūriniai, baldai, apie 2 000 lietuviškų knygų, apie 1 000 nuotraukų bei kitos vertybės. Tai kilnojamosios kultūros vertybės, turinčios išskirtinę svarbą Lietuvos kultūros istorijai.

Lietuvos vyriausiojo archyvaro tarnyba sukūrė virtualią, muziejų pristatančią parodą. Ji skirta „Olgbrun“ muziejui bei jo įkūrėjams, fotografijoms iš „Argentinos lietuvių balso“ archyvo, taip pat Argentinos lietuvių kasdienybei ir su Lietuva susijusioms detalėms Eskelyje.

Parodą galite aplankyti čia: https://virtualios-parodos.archyvai.lt/lt/virtualios-parodos/34/argentinos-lietuviu-muziejuje-olgbrun-saugomu-nuotrauku-paroda/exh-315

https://pasauliolietuvis.lt/lietuviski-muziejai-argentinoje/?print=print
https://www.archyvai.lt/lt/lvat/p72/lietuvos-archyvarai-tyrines-swct.html
https://www.vle.lt/straipsnis/argentinos-lietuviu-balsas/
https://esquelonline.com.ar/museo-lituano-olgbrun/

Kilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė; Fotografijos, kino juostos ir jų negatyvai; Inkunabulai ir rankraščiai, žemėlapiai ir natos, knygos ir kiti leidiniai; Dokumentai; Taikomoji dailė; Kilnojamieji daiktai, susiję su svarbiausiais istoriniais įvykiais, visuomenės, kultūros, karo, sporto, religijų istorija, įžymių žmonių gyvenimu

Nepriklausomybės atkūrimas (nuo 1990 m.)


Gyvenvietė įsikūrusi Vitebsko srityje, penkių ežerų apsuptyje, prie brastos. Pirmą pilį ant kalvos čia pastatė Polocko kunigaikščiai. 1307 m. didysis kunigaikštis Vytenis galutinai prijungė šią vietovę prie Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės. Breslaujos pilis, kurią Vytautas vadino „mūsų naująja pilimi“, statyta 1426 m.

Vilniaus vaivada ir Breslaujos seniūnas Albertas Manvydas, XV a. pradžioje miestelyje fundavo katalikų bažnyčią. 1500 m. miesteliui suteiktos savivaldos teisės. Manoma, kad jau XV a. pastatyta stačiatikių cerkvė ir vienuolynas. Po Aleksandro Jogailaičio mirties, jo žmona Elena pilies kalne pastatė Šv. Barboros cerkvę ir įkūrė moterų vienuolyną, kur gyveno iki gyvenimo pabaigos — 1513 metų.

XVI a. viduryje miestas tapo svarbiu Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės administraciniu (pavieto) centru. 1590 m. ant pilies kalno pastatytas pastatas teismo posėdžiams ir archyvui. Miestelio planinė struktūra, nulemta kraštovaizdžio, bemaž nepakitusi iki šiol. Pilies kalnas tebėra svarbus miesto kraštovaizdžio elementas ir vienas gražiausių Baltarusijos piliakalnių.

1661 m. Breslaujos miestas ir bažnyčia buvo stipriai nusiaubti maskvėnų (atstatymo darbai truko iki 1677 m.). Miestas nukentėjo ir 1700-1721 m. — Šiaurės karo ir marų metais. XVIII a. viduryje miestelis atgijo: išaugo gyventojų skaičius, be katalikų bažnyčios čia buvo unitų, stačiatikių, žydų maldos namai. 1794 m. Tado Kosciuškos sukilimo metu bažnyčią pasiekė gaisras. Dauguma saugomų reikmenų pavyko perkelti į unitų cerkvę, tačiau bažnyčios pastatą teko perstatyti.

Dabar Breslaujoje išlikusi 1824-1826 m. senosios bažnyčios vietoje pastatyta nauja akmenų mūro šventovė. Joje saugomas barokinis Švč. Mergelės Marijos su kūdikiu paveikslas, 2009 m. vainikuotas popiežiaus karūnomis Dievo Motinos Ežerų Valdovės titulu.

Liškevičienė, Jolita, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Domeikos Kordiljera (Cordillera Domeyko), Domeikos kalnagūbris - vulkaninių kalnų grandinė Čilės šiaurinėje dalyje, Centriniuose Anduose, į rytus nuo Atacamos dykumos. Pavadinta Andus tyrinėjusio Igno Domeikos vardu. Viršūnės daugiau kaip 4000 m aukščio (aukščiausios – Doña Inés, 5070 m, Cerro Quimal 4278 metrai). Kasamos vario ir urano rūdos. Papėdėje – Domeyko miestas. Per Domeikos Kordiljerą eina Transandų geležinkelis ir automobilių kelias.

Domeika Ignas (Ignacy Domeyko) 1802 m. Niadzvedkoje - 1889 m. Santjage), lietuvių mineralogas, geologas, etnografas, Čilės mokslo ir švietimo organizatorius. Čilės Respublikos garbės pilietis. 1816–22 m. Vilniaus universitete studijavo matematiką, chemiją, geologiją, filosofijos magistras. 1819 m. įstojo į Filomatų draugiją, už priklausymą jai 1823–24 m. buvo kalinamas. Dalyvavo 1831 m. sukilime, vėliau emigravo į Prancūziją. 1837 m. baigė Paryžiaus kasybos mokyklą, parengė Vidurinės Europos (įskaitant Lenkiją ir Lietuvą) geologinių ir geografinių žemėlapių komplektą. 1838 m. atvyko į Čilę, kur La Serenos vyrų licėjuje (Coquimbo koledže) dėstė chemiją, fiziką, geologiją, kasybą. 1847–84 m. dirbo Čilės universitete Santjage, 1867–83 m. buvo jo rektorius, profesorius. 1884–88 m. lankėsi Lietuvoje.

I. Domeikos vardu pavadinta daugiau kaip 110 įvairių objektų: Andų kalnyno kalnagūbris, ledynas, asteroidas 2784, mineralas (domeikitas), keletas kalnų, gyvenviečių (Pueblo Domeyko miestelis, Puerto de Domeyko uostas), gatvių, fosilijų (Nautilus domeykus, Ammonites domeykanus), gyvūnų (Canis domeykanus) ir augalų šeimų bei rūšių (Viola domeykiana), įstaigų, visuomeninių organizacijų.

https://www.vle.lt/straipsnis/domeikos-kordiljera/
Gaigalas Algirdas, Motuza Gediminas, https://www.vle.lt/straipsnis/ignotas-domeika/


Nacionalinis Prancūzijos dailės muziejus Paryžiuje yra įsikūręs buvusioje Prancūzijos karalių rezidencijoje. Vienas iš Prancūzijos karalių, Henrikas III (Henri III), kitaip žinomas kaip Henrikas Valua (1551-1589) prieš juo tapdamas trumpą laiką buvo Abiejų Tautų Respublikos valdovu. 1572 m. mirus paskutiniam jogailaičiui Žygimantui Augustui, kuris neturėjo palikuonių, iš daugelio pretendentų į valdovus Lenkijos ir atskirai Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorai išsirinko Henriką Valua. 1573–75 m. jis buvo Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius, pirmasis elekcinis (rinktas) Abiejų Tautų Respublikos valdovas. Tačiau jo valdymas netruko ilgai - sužinojęs, kad mirė brolis, Prancūzijos karalius Karolis IX, Henrikas 1574 06 18 slapta pabėgo į Prancūziją ir 1575 m. tapo Prancūzijos  karaliumi Henriku III. Tačiau jo herbe liko ATR simboliai - Lenkijos erelis ir Lietuvos Vytis.

Luvre yra keletas objektų, su Henriko III herbu: XIV a. Švč. Trejybės altorėlis, kurį Henrikas Valua padovanojo Šv. Dvasios ordinui, taip pat skeptras, taurė, lėkštė, smilkytuvas, buteliukas, kryžius ir kiti.

Šie objektai yra Richelieu flange, 1 aukšte, 504 salėje (Vitrine 5), bei 525 salėje (Vitrine 1, 2 ir 3).

Šiuos kūrinius galite apžiūrėti ir skaitmenizuotoje Luvro kolekcijoje:

https://collections.louvre.fr/en/ark:/53355/cl010111574
https://collections.louvre.fr/en/ark:/53355/cl010104487
https://collections.louvre.fr/en/ark:/53355/cl010096669
https://collections.louvre.fr/en/ark:/53355/cl010096664
https://collections.louvre.fr/en/ark:/53355/cl010096661
https://collections.louvre.fr/en/ark:/53355/cl010096655
https://collections.louvre.fr/en/ark:/53355/cl010096668
https://collections.louvre.fr/en/ark:/53355/cl010096671

Luvre saugomi ir kiti Henriko III herbu dekoruoti objektai, kurie nėra viešai eksponuojami.

Musée du Louvre informacija

Matulevičius Algirdas, Spečiūnas Vytautas, https://www.vle.lt/straipsnis/henrikas-valua/

Kilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė; Taikomoji dailė; Numizmatinę, sfragistinę, heraldinę, filatelinę, faleristikos vertę turintys objektai


Lvivo Šv. Andriejaus bernardinų bažnyčia

Susijusios asmenybės: Jonas Frederikas Sapiega
Susiję laikotarpiai: 17 a.

Reikšmė Lietuvai: Su Lietuvos Didžiąja Kunigaikštyste susijęs paveldas Lvive.

Bernardinų bažnyčia pastatyta 1600-1630 m. anksčiau šioje vietoje stovėjusios medinės bernardinų bažnyčios vietoje. Dėl savo lokacijos - bažnyčia ir vienuolynas buvo už miesto sienos - statiniai įgavo gynybinių detalių. Šventovę kūrė keli autoriai. Pradžioje bažnyčią statė architektas Paolo Dominici Romanus, po jo mirties 1618 m. darbą tęsė Amvrosy Prykhylny (Nutclauss). Bažnyčios dekorą užbaigė Andreas Behmer.

Bernardinų bažnyčios frontone yra įkomponuoti Abiejų Tautų Respublikos heraldiniai ženklai - Lenkijos Erelis ir Lietuvos Vytis.

Šventovėje palaidotas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikų Sapiegų atstovas, ATR valstybinis ir karinis veikėjas Jonas Frederikas Sapiega (1618–1664).

Bažnyčia ir vienuolynas šiuo metu priklauso Ukrainos graikų apeigų Katalikų Bažnyčiai.


Saksoniją ir Lietuvą ir Vilnių nuo seno jungė kultūriniai, meniniai, prekybiniai ryšiai. Nuo 1697 m. iki 1763 m. su pertraukomis Saksonijos hercogais, Šventosios Romos imperijos kurfiurstais bei Lenkijos karaliais ir Lietuvos didžiaisiais kunigaikščiais buvo tie patys saksų Vetinų dinastijos atstovai – Augustas Stiprusis bei jo sūnus Augustas III.

Dresdeno meno rinkiniai XVIII a. buvo papildyti Lietuvoje buvusiais kūriniais, o lobyne, šarvų ir ginklų rinkiniuose iki šiol esama nemažai su Lietuva susijusių vertybių. Dalis paveikslų rėmų, eksponuojamų garsiojoje Dresdeno paveikslų galerijoje, puošti Lietuvos heraldiniais ženklais, o Vyčio herbų, liudijančių bendrą Lietuvos ir Saksonijos istorijos atkarpą, ant Dresdeno pastatų yra išlikę gerokai daugiau nei Vilniuje.

Dresdeno pilyje eksponuojami variniai timpanai, papuošti ATR heraldika su Vyčiu.

https://www.valdovurumai.lt/lt/naujienos/i/1435/drezdeno-rezidencine-pilis-xxi-amziuje

Kilnojamasis kultūros paveldas; Kilnojamieji daiktai, susiję su svarbiausiais istoriniais įvykiais, visuomenės, kultūros, karo, sporto, religijų istorija, įžymių žmonių gyvenimu


Miestelis Vitebsko srityje, Verchniadzvinsko rajone. Vietovė pirmą kartą paminėta XVI a. pradžioje. XVI—XVIII a. Asveją valdė Hlebavičiai, Kiškos, Sapiegos. 1749 m. valdą nusipirko Minsko vaivada Jonas Augustas Hilzenas. Asvejoje jis įkurdino misionierių vienuolius, o jo žmona Konstancija Pliaterytė — gailestingąsias seseris (šarites). Seserų buvimą iki šiol mena išlikęs mūrinis, dabar jau apleistas, seserų ligoninės pastatas, sumūrytas 1765 m., o XX a. pradžioje jis buvo perstatytas. 1782 m. misionierių vienuoliams pastatyta mūrinė Švč. Trejybės bažnyčia. Mūsų dienas pasiekė tik 1937 m. nugriautos šventovės likučiai. Šios vietovės didybę mena ir XVIII a. antroje pusėje pradėtų statyti dvaro pastatų griuvėsiai bei didžiulis parkas su atsiveriančiu vaizdu į Asvejos ežerą.

Liškevičienė, Jolita, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Paminklinis kryžius lietuvių kovotojams, kritusiems Raudinės miške 1945 m. liepos 25 d. ir 1945 m. rugsėjo 29 dieną. Partizanai: Antanas Streikus, Petras Streikus, Marijonas Varna, Kazys Tumėnas, Jonas Varna, Antanas Stundža, Bronius Buičenka, Antanas Vasiliauskas, Liucija Kraukle-Šaleho, Kārlis Cālītis, Vytautas Ivaška, Valė Pupeikytė, Juozapas Pėstinis, Juozas Murauskas, Jonas Šileikis, Vincas Zamarys.

https://www.youtube.com/watch?v=puk-fG9dDrc

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Paminklai


Dokumentai Ukrainos valstybiname istorijos archyve

Ukrainos valstybiname istorijos archyve saugomi su Lietuva susiję dokumentai. Tarp jų:

Dokumentai, susiję su 1831 ir 1863 m. sukilimais
Kartografinė medžiaga
Sapiegų dokumentai (įvairūs XVI – XVII dokumentai, liečiantys karališkas, didikų ir šlėktų žemės valdas Žemaitijoje, Kauno ir Vilniaus pavietuose)
Valavičių, Vainų, Pacų, Sapiegų, Radvilų ir kitų žymių giminių atstovų laiškai LDK kancleriui Leonui Sapiegai įvairiais užsienio ir vidaus politikos, viešo ir privataus gyvenimo reikalais
Leono Sapiegos, Aleksandro Sapiegos ir kitų asmenų laiškai LDK maršalkai Jonui Stanislovui Sapiegai įvairiais reikalais
Dokumentai apie Radvilų valdas, kardinolo Jurgio Radvilos laiškai kitiems Radviloms,
1611 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kronika
XVI a. II ir III Lietuvos Statutų rankraščiai

https://cdiak.archives.gov.ua
https://archyvai.lt/lt/projektai_1343/lituanistinio-dokumentinio-paveldo-jrzc.html

Kilnojamasis kultūros paveldas; Dokumentai

LDK (iki 1569 m.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.); Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.)

Aleksandras Bogdanas Sapiega; Leonas Sapiega

Radvilos; Sapiegos; Pacai; Leonas Sapiega (1557–1633); Valavičiai; Vainai; Jonas Stanislovas Sapiega (1589–1635); Aleksandras Bogdanas Sapiega (1585–1635)


Kramava (vok. Craam, Kraam) – kaimas, įsikūręs dešiniajame nedidelio upelio, tekančio į Baltijos jūrą, krante, 4 km į pietus nuo Raušių. Sembos žemės kaimo pavadinimas Krōmē prūsiškos kilmės. Į šiaurę nuo kaimo, upelio kairiajame krante, yra piliakalnis, vadintas Pillberg, o 1420 m. – Cromow.

Piliakalnį 1825 m. tyrė archeologas P. Guizė (Guise) – Kryžiuočių ordino fortifikacijos įrengimų tyrinėtojas. Jo nuomone, Kramava buvo stiprus ir svarbus sembų gynybos punktas. Per vėlesnius kasinėjimus čia surinkta įdomių archeologijos duomenų.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990


XX a. pradžioje Rosario mieste Argentinoje įsikūrė pirmieji lietuviai. 1907 m. įkurta Krivių krivaičio draugija (nuo 1912 m. Aušros žvaigždė), 1926 m. – Lietuvių darbininkų apšvietos draugijos Pietų Amerikoje skyrius, 1927 m. – Dailės meno būrelis (1934 m. pertvarkytas į Lietuvių liaudies teatro sekciją, turėjo chorą Banga), 1934 m. – Lietuvos draugija, Šv. Kazimiero draugija (1950 m. pertvarkyta į Rosario lietuvių bendruomenę), 1947 m. – Lietuvių visuomeninis klubas. Daugiausia lietuvių į Rosario atvyko 1924–30 m. Iš pradžių nemažai jų dirbo skerdyklose ir fabrikuose, vėliau dalis tapo smulkiais pramonininkais ir prekybininkais. 1961 m. Rosario gyveno apie 1000 lietuvių.

1954 m. kunigo J. J. Jakaičio rūpesčiu įkurta Šv. Kazimiero parapija ir vienuolynas, 1961 m. bendruomenės iniciatyva Lietuvos vardu pavadinta gatvė (Avenida Lituania, atidaryta 1962 m.). 1964 m. pastatyta pradinė lietuvių mokykla República de Lituania. 1963 m. Rosario lietuvių bendruomenės rūpesčiu išleista knyga Lietuviai Argentinoje. 1967 m. bendruomenė dalyvavo Rosario centrinio pašto rūmuose surengtoje fotografijos parodoje. 1967 m. kunigo Juozo Margio iniciatyva įkurtas vaikų ansamblis Vabaliukai.

Bendruomenė siekia išlaikyti lietuvių kalbą ir kultūrą, daug darbo atlieka savo jėgomis, kviečiasi pranešėjų ir meno sambūrių iš Buenos Airių ir Córdobos lietuvių kolonijų. Rosario veikia Lietuvos Respublikos garbės konsulatas Santa Fé provincijai (konsulas José Rubénas Repšys).

https://www.vle.lt/straipsnis/rosario/
https://www.vle.lt/straipsnis/rosario-lietuviu-bendruomene/


Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo Vargdienių seserų vienuolynas ir koplyčia Patname

1943 netoli Patnamo įsikūrė Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo Vargdienių seserų kongregacijos vienuolynas. 1955 įkurta Švč. Mergelės Marijos bažnyčia. 1949 vienuolyne įsteigta moderni spaustuvė. Prie vienuolyno 1946–76 veikė mergaičių aukštesnioji lituanistikos mokykla (1959–60 mokėsi 43 mokinės), bendrabutis (vadinamasis Raudondvaris). Veikė choras, tautinių šokių grupė, 1958–63 leistas laikraštis Raudondvario padangėje. 1943–69 vienuolyne veikė jaunimo stovyklos Immaculata.

Vienuolija buvo įkurta Lietuvoje, Marijampolėje, 1918 m. Spalio 15 d., Seinų vyskupui A. Karosui pasirašius kanonišką dekretą, suteikiantį jai vyskupiškąsias teises. Vienuolijos steigėjas - arkivyskupas Jurgis Matulaitis, 1987 m. paskelbtas palaimintuoju.

Pirmosios šešios seserys į JAV atvyko 1936 m., o į Patnamo miestelį persikėlė 1943 m.

1953 m. lietuvių inžinierius ir architektas Kazys Kriščiukaitis paruošė seserų vienuolių koplyčios projektą, o šios koplyčios vidaus išpuošimo ir vitražų dailininkas buvo Kazys Varnelis. 1955 m. buvo pastatyta koplyčia ir naujokynas, 1977 m. mediniai vienuolyno namai pakeisti mūriniais. Komplekso kapinėse palaidoti vienuolyno kapelionai, rėmėjai, seserys ir kiti lietuviai.

https://www.vle.lt/straipsnis/putnam/
https://www.vargdieniu.lt/vienuolija


Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Gardinas — vienas garsiausių istorinės Lietuvos miestų, įsikūręs dešiniajame Nemuno krante, į rytus nuo Gardynės upelio žiočių.

Kaip savarankiškos kunigaikštystės centras Gardinas pirmą kartą paminėtas 1127 m. Iš pradžių formavosi veikiamas rusėnų urbanistikos tradicijų. Tuo metu miestas beveik visas buvo medinis, išskyrus keletą cerkvių ir gynybinių statinių. Miesto kraštovaizdyje dominavo gynybinėmis sienomis apjuosta Gardino pilis.

XIII a. viduryje Gardinas sunaikintas totorių ir smarkiai nukentėjo nuo Haličio ir Lietuvos kunigaikščių kovų. Įjungtas į Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, dėl svarbios strateginės padėties kovose su Vokiečių ordinu, virto vienu pagrindinių Panemunės gynybinių punktų. Gardino kunigaikštystė priklausė Traideniui: čia jis kurdino besigelbstinčius nuo kryžiuočių pavergimo prūsus (daugiausiai – bartus) ir skalvius. XIV a. II pusėje Gardino kunigaikštystė tapo daline Trakų kunigaikštystės kunigaikštyste, nuo 1376 m. valdoma Vytauto. 1382 m. Gardino kunigaikštystė užimta Lietuvos didžiojo kunigaikščio Jogailos. 1384 m. jo atkurta kaip savarankiška kunigaikštystė ir atiduota valdyti Vytautui. Vėl užimta 1390 m. šiam pabėgus į Prūsiją pas kryžiuočius. Vytautui 1392 m. tapus Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu, Gardino kunigaikštystė nebeatkurta, o nuo 1413 m. jos teritorija priklausė Trakų vaivadijai.

Po XV a. pradžios karų su Ordinu miesto gynybinę paskirtį ėmė keisti prekybinė. Jau nuo XIV a. pabaigos į šiaurę nuo pilies ėmė kurtis žydų prekybininkai ir amatininkai. Šiaurės vakaruose Vytautas apgyvendino pskoviečius. Šiaurės rytuose formavosi miesto centras su turgaus aikšte. Pilyje dažnai lankydavosi kunigaikštis Vytautas, taip pat Steponas Batoras, kuris, kaip ir karalaitis Kazimieras, šioje pilyje ir mirė.

1496 m. Gardinas gavo miesto savivaldos teises ir iki XVI a. vidurio labai išaugo. Jis tapo ne tik Trakų vaivadijos pavieto ir 1589 m. įkurtos ekonomijos centru, bet ir vienu gražiausių, ekonomiškai ir politiškai svarbiausių Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės miestų. XV a. čia kartais rinkdavosi Lietvos Didžiosios Kunigaikštystės Ponų Taryba, XVI a. buvo sušaukti penki seimai. Po 1673 m. Seimo konstitucijos, kuria numatyta, kad kas trečias Respublikos Seimas turi vykti Lietuvoje ir būtent Gardine, čia posėdžiavo 11 seimų. 1793 m. Gardine susirinko paskutinis Respublikos Seimas, o 1795 m. paskutinis Abiejų Tautų Respublikos valdovas Stanislovas Augustas čia atsisakė sosto.

XVI a. Gardino pilies gynybinė reikšmė sumažėjo, bet ji išliko svarbiausias miesto urbanistinės kompozicijos akcentas. Savo ištaigingus rūmus čia ėmė statydintis didikai Radvilos, Sapiegos, Oginskiai.

XVI a. viduryje buvo išmatuota ir prie miesto prijungta nauja teritorija kairiajame Nemuno krante, vadinamoji Užnemunė. O antroje XVI a. pusėje mieste įvestas vandentiekis, įsakyta grįsti gatves, gyvenamuosiuose namuose įrengti dūmtraukius, uždrausti šiaudiniai stogai.

XVIII a. antroje pusėje Gardinas tapo labai svarbiu pramonės centru. Klestėjimą nulėmė 1765—1780 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės dvaro iždininko ir karališkųjų ekonomijų administratoriaus pareigas ėjęs Antanas Tyzenhauzas, čia įkūręs maždaug 20 manufaktūrų. Jo pastangomis Gardinas tapo ir kultūros centru: įkurta Medicinos akademija, Muzikos ir teatro mokykla, kadetų korpusas, botanikos sodas, spaustuvė, veikė kapela ir teatras.

Gardine iki šių dienų išliko nemažai senųjų, dar Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikais miesto panoramą formavusių statinių. Vienas ryškiausių — Senosios pilies kompleksas, išlikęs nuo XI a. ir formavęsis net iki XIX a.

XIV a. pabaigoje mieste Vytauto Didžiojo iniciatyva pastatyta parapinė Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų (Vytauto) bažnyčia neišliko - 1961 m. sovietų valdžios įsakymu buvo susprogdinta.

Manelis Eugenijus, Račis Antanas, Lietuvos istorija: enciklopedinis žinynas, I tomas (A-K), Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2011
Klajumienė, Dalia, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Kazimieras Jogailaitis (1427–1492); Kazimieras Jogailaitis (Šventasis Kazimieras) (1458–1484); Stanislovas Augustas Poniatovskis (1732–1798); Steponas Batoras (1533–1586); Vytautas Didysis (apie 1350–1430); Jogaila (1348–1434)


Kūriniai Niujorko Metropolitano meno muziejuje

Metropolitano meno muziejus (Metropolitan Museum of Art), vienas didžiausių pasaulio meno muziejų, įsikūręs Niujorke, Penktojoje aveniu. Kolekciją sudaro daugiau kaip 2 mln. (2021) visų laikų meno kūrinių ir dirbinių.

Vienas iš skyrių - Ginklų ir šarvų kolekcija (400 pr. Kr.–19 a., apie 15 000 eksponatų iš viso pasaulio). Joje yra nemažai eksponatų iš Radvilų šarvų kolekcijos, saugotos Nesvyžiaus pilyje. Tarp jų:

Jurgio Radvilos I-ojo (Jurgio Radvilos Heraklio, Barboros Radvilaitės tėvo) šarvai su paauksavimu nukalti Augsburge. Kitos šių šarvų dalys yra saugomos Musée de l'Armée, Paryžiuje;
Šeši šarvų elementai iš Mikalojui Radvilai Juodajam priklausiusių turnyrui skirtų šarvų. Jie nukalti iš plieno, dekoruoti auksu ir dažais;
Vienam iš Radvilų skirti turnyrų šarvai iš plieno ir bronzos, dekoruoti auksu. Spėjamas šarvų savininkas - Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis. Kita šarvų dalis yra saugoma Čikagos menų institute - ant tos šarvų dalies yra išraižyta jų sukūrimo data (1573 m.);
Niurnberge nukalti plieniniai žirgo krūtinės šarvai;
Į kaukę panašus šalmas, naudotas turnyruose švenčių metu. Šis šalmas Radvilų šarvų kolekcijai priklausė iki 1871 m.;
Henrikui Valua nukaltų šarvų dalis - kaklo šarvas.

Metropolitano meno muziejuje taip pat saugomas sidabro bokalas, sukurtas Karaliaučiaus, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Prūsijos kunigaikštystės valstybės ir karo veikėjui kunigaikščiui Boguslavui Radvilai (1620–1669).

Taip pat Bonos Sforzos kamėja - originalus Didžiosios Lietuvos kunigaikštienės papuošalas iš karneolio su sidabro ir aukso intarpais. Ant valdovės krūtinės pavaizduota Medūzos galva. Įrėminimas žymiai vėlesnis - XIX a.

https://www.vle.lt/straipsnis/metropolitano-meno-muziejus
https://www.vle.lt/straipsnis/nesvyziaus-architektura
https://www.metmuseum.org/art/collection/search/27790
https://www.metmuseum.org/art/collection/search/684262
https://www.metmuseum.org/art/collection/search/23947
https://www.metmuseum.org/art/collection/search/193658

Niujorkas, Manhetenas, Aukštutinis Istsaidas


Namas ir atminimo lenta Oskarui Milašiui Fontenblo mieste

Prie Paryžiaus esančiame Fontenblo mieste ant namo Rue Royale gatvėje, kabo Oskarui Milašiui dedikuota lenta. Ant jos yra toks užrašas:

"Šiuose namuose 1939 m. kovo 2 d. mirė lietuvių kilmės prancūzų poetas O.V. de L. Milosz, gimęs 1877 m."

Pasak O. Milašiaus skulptūrą Fontenblo sukūrusio skulptoriaus Klaudijaus Pūdymo, devynerius metus O. Milašius gyveno "Juodojo erelio" ("L'hôtel de l'Aigle noir") viešbutyje. Nusipirkęs butą Fontenblo mieste, laikė kanarėlę. Kartą kanarėlė išskrido iš narvelio. Ją gaudydamas poetas suklupo ir mirė.

Oskaras Milašius (Oscar Vladislas de Lubicz-Milosz, Oskaras Vladislovas Liubičius-Milašius) - prancūzų kalba rašęs rašytojas ir poetas, Lietuvos diplomatas. Gimė 1877 m. gegužės 28 d. Čerėjoje, Vitebsko srityje, dabartinėje Baltarusijoje. Kilęs iš Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorų. 1919 m. Oskaras Milašius buvo pakviestas dalyvauti svarbioje Paryžiaus taikos konferencijoje, Lietuvos delegacijoje. Aristokratiškų manierų džentelmenas, prancūziškai rašęs eiles, kaip tik tuo metu save identifikavo kaip lietuvį, mokėjo daug kalbų, šiek tiek išmoko lietuviškai ir konferencijose pristatinėjo Lietuvą – „nuostabią, lakią, paslaptingą, šlamančią šalį, (...) Gedimino ir Jogailos žemę“. Turėjo subtilų humoro jausmą, vadino save Don Kichotu, kovojančiu su lenkų slibinais ir pasaulio galiūnais. „Tai buvo perlas, kurį suradome Paryžiuje“, – atsiminimuose rašė signataras Petras Klimas vyresnysis. 1920–25 m. O. Milašius buvo oficialus Lietuvos atstovas Prancūzijoje, 1925–38 m. Lietuvos atstovybės Paryžiuje patarėjas.  Prancūzijos literatūroje rašytojo kūryba užima svarbią vietą, jo talentą vertino ir Oskaras Vaildas. O. Milašius į prancūzų kalbą išvertė įvairios lietuvių tautosakos, ją populiarino. Rašytojas ir diplomatas palaidotas Fontenblo kapinėse.

https://www.vle.lt/straipsnis/oskaras-milasius/
https://www.amisdemilosz.com/
Linas Maknavičius, „Prancūzijos lietuvių bendruomenė: istorija ir dabartis", Versus aureus, Vilnius, 2009
https://ve.lt/naujienos/kultura/kultura/saitus-su-prancuzija-stiprins-klaipediecio-skulptura-1736391


Vestvilio Šv. Petro ir Povilo lietuvių kapinės


Paminklas Jurgiui Radvilai Vavelio katedroje

Radvila Jurgis 1556 m., Lukiškės (Vilnius) - 1600 m. Roma, Vilniaus vyskupas ordinaras. Kardinolas nuo 1583 m. Mikalojaus Radvilos Juodojo sūnus. Olykos (Voluinės sr.) ir Nesvyžiaus kunigaikštis. Evangelikas reformatas, vėliau katalikas.

1570 m. išsiųstas studijuoti į Leipcigo universitetą. 1571 m. susipažino su jėzuitais, pas juos mokėsi Poznanės, vėliau Vilniaus kolegijoje. Nuo 1573 m. Vilniuje mokėsi pas Petrą Skargą. 1574 m. viešai išpažino katalikybę ir popiežiaus Grigaliaus XIII paskirtas Vilniaus vyskupo koadjutoriumi (pagalbininku) su įpėdinystės teise. 1575–77 m. Romoje studijavo filosofiją ir teologiją. Brolio Mikalojaus Kristupo Radvilos Našlaitėlio reikalavimu 1577 m. išsiųstas į Lietuvą, norėjo tapti jėzuitu. 1578 m. su broliu Albrechtu išvyko į Santjago de Compostelą, ketino keliauti į Jeruzalę, bet mirus Vilniaus vyskupui Valerijonui Protasevičiui turėjo perimti jo pareigas ir 1581 m. grįžo į Vilnių. Kovojo su protestantizmu.

1582 m. įsteigė Vilniaus vyskupijos seminariją. 1583 m. Rygoje įšventintas kunigu, po kelių mėnesių – Vilniaus vyskupu. 1582–84 m. padėjo rengti Trečiąjį Lietuvos Statutą (1588 m.). 1586 m. Romoje gavo kardinolo skrybėlę ir titulinę Šv. Siksto bažnyčią. 1591 ir 1592 m. dalyvavo konklavoje. Būdamas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pilietis, 1591 m. paskirtas Krokuvos vyskupu. Rūpinosi Brastos bažnytinės unijos (1596 m.) sudarymu. Buvo vienas artimiausių Zigmanto Vazos patarėjų, 1592 m. palaimino jo santuoką su Ona Habsburgaite. Mirė Romoje nuvykęs į Šventųjų metų atidarymo iškilmes. Palaidotas Švč. Jėzaus Vardo bažnyčioje Romoje.

Jurgiui Radvilai 1904 m. pastatytas paminklas Vavelio katedroje (aut. Pius Weloński).

Jovaiša Liudas, https://www.vle.lt/straipsnis/jurgis-radvila-1/


Versalio rūmuose, tarp spaudinių saugomi XVII a. piešiniai, vaizduojantys LDK ir ATR valdovus, didikus. Tarp jų yra Mikalojaus Kristupo Radvilos Našlaitėlio, Žygimanto Senojo, Kristupo Radvilos Perkūno, Leono Sapiegos, Boguslavo Radvilos, Vladislovo II Vazos portretai.
Versalio rūmuose galima pamatyti ir Vytį - ant Marijos Leščinskos arbatos servizo. Marija Leščinska (1703-1768) - Abiejų Tautų Respublikos valdovo Stanislovo Leščinskio duktė, karaliaus Liudviko XV žmona, Prancūzijos karalienė (1725–68). M. Leščinskos herbe įkomponuotas ir ATR herbas su vyčiais.

https://www.vle.lt/straipsnis/marija-lescinska
https://www.photo.rmn.fr/CS.aspx?VP3=SearchResult&VBID=2CO5PCAR27O9P&SMLS=1&RW=1536&RH=754#/SearchResult&VBID=2CMFCIX3Q3QC4T&SMLS=1&RW=1536&RH=754

Kilnojamasis kultūros paveldas; Portretai; Kilnojamieji daiktai, susiję su svarbiausiais istoriniais įvykiais, visuomenės, kultūros, karo, sporto, religijų istorija, įžymių žmonių gyvenimu

Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis (1549–1616)


Kalija (vok. Kalgen) – buvęs kaimas 7 km į pietvakarius nuo Karaliaučiaus, 2 km nuo Aistmarių. 1419 m. minėtas kaip Calyen. Per Didįjį prūsų sukilimą sukilėliai buvo apgulę Karaliaučiaus pilį. Norėdami išvengti didelės ir stiprios kryžiuočių kariuomenės puolimo, jie atsitraukė į Kalijos kaimą. Čia ir įsitvirtino. Susidoroti su sukilėliais kryžiuočiams nepakako vien rinktinės kariuomenės – jie pasikvietė ir visą Karaliaučiaus pilies įgulą. 1262 m. sausio 21 d. įvyko mūšis, kurį sukilėliai pralaimėjo. Tai išgąsdino kai kuriuos Sembos vitingus ir jie pasitraukė iš sukilimo. Petras Dusburgietis rašė, kad „tą dieną krito daugiau negu 3 tūkstančiai sembų bei kitų prūsų". Sukilėlių pralaimėjimas buvo skausmingas. Iki XX a. ši vieta buvo vadinama Pagonių žaizda (vok. Heide-Wund). Kryžiuočiai didžiavosi Kalijos pergale, laikė ją revanšu už pralaimėjimą ties Pokarviais.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990


Armanavičių Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčia

Miestelis įsikūręs abipus Dysnos upės, Vitebsko srityje, Šarkauščinos rajone. Vietovė ilgą laiką priklausė Sapiegoms, 1782-1939 m. tai buvo Širinų valda. Ignotas Širinas skyrė lėšų parapinei Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčiai, kurios statybos truko nuo 1770 iki 1787 metų. Bažnyčia Vilniaus vėlyvojo baroko stiliaus.

1782 m. miestelyje pradėjo kilti ir klasicistiniai Širinų dvaro rūmai, kur dabar įsikūręs Dailės ir etnografijos muziejus. Rūmus supa taisyklingo plano parkas, besidriekiantis prie Dysnos upės. Išliko ir kitų dvaro komplekso statinių.

Liškevičienė, Jolita, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Namas Tbilisyje, kuriame gyveno Petras Vileišis

Petras Vileišis - lietuvių tautinio judėjimo organizatorius ir mecenatas, švietėjas, valstybės veikėjas. Inžinierius. Rusijos imperijoje garsėjo kaip kelių, geležinkelio tiltų, jų kesoninių pamatų statybos specialistas, suprojektavo ir pastatė daugiau kaip 100 tiltų. 1898 m. persikėlęs gyventi į Vilnių čia įkūrė geležies dirbinių gamyklą (įdarbindavo lietuvius darbininkus, inžinierius, tarnautojus). Dirbti tautinės kultūros darbą Vilniuje telkė žymiausius to laikotarpio lietuvių visuomenės veikėjus. Daug prisidėjo prie Lietuvių mokslo draugijos, Lietuvių dailės draugijos (1907) ir kitų lietuviškų organizacijų kūrimo ir rėmimo, lietuvybės žadinimo Vilniuje.

Lietuvių kultūros reikalams išleidęs sukauptą kapitalą ir net įsiskolinęs 1908 išvyko į Rusiją dirbti pagal profesiją. Kaukaze ir kitur statė tiltus, 6 metus iki 1920 Vidurinėje Gruzijoje vadovavo Juodosios jūros geležinkelio tiesimui, statė tiltus, kasė tunelius. 1921 02 grįžo į Lietuvą.

https://www.vle.lt/straipsnis/petras-vileisis/


Lietuviškas koplytstulpis La Krua an Turenėje

La Croix-en-Touraine esantis skulptoriaus Romualdo Kaminsko sukurtas koplytstulpis simbolizuoja Birštono ir La Krua an Tureno bendrystę bei giminystę. Koplytstulpis yra pastatytas Édouard André, kuris suprojektavo grafų Tiškevičių parkus Trakų Vokėje, Lentvaryje, Užutrakyje ir Palangoje, vardu pavadintame parke. Šiame parke numatyti ir 4 suoliukai skirti Lietuvoje esantiems É. André kurtiems parkams.

Andrius Žukauskas

https://www.facebook.com/Association.Lituanie.France/posts/2432061386840775/


Plyviškė (vok. Plibischken) – miestelis, išsidėstęs dešiniajame Priegliaus krante, 14 km į šiaurės rytus nuo Vėluvos. Ordino šaltiniai Plyviškes kaip naują kaimą minėjo 1350–1410 m. 1384 m. vietovė paminėta Pliwisken, o 1405 m. – Plewiskin vardais. Čia buvo ir dvaras. 1584 m. P. Austerleco išleistame žemėlapyje vietovė pavadinta Plewisken.

Lietuvių parapija įkurta XVI a. pab. 1623 m. dokumente kalbama apie evangelikų kleboną, kurį parapijiečiai išmetė iš bažnyčios, nes jis nemokėjo lietuvių kalbos. Išliko paskutinė bažnyčia, statyta 1773 m.

1748 m. vokiečių istorikas A. H. Lukanas rašė, kad čia, kaip ir visame Toplaukio valsčiuje, yra daug lietuvių ir reguliariai vyksta pamaldos lietuvių kalba. Lietuviški pamokslai Plyviškėje buvo sakomi iki 1890 m.

Nuo 1805 m. iki 1821 m. (savo mirties) čia kunigavo Zigfridas Ostermejeris (Gotfrido sūnus), gimęs 1759 m. Trempuose. Jis smarkiai priešinosi germanizatoriams, sumaniusiems iš mokyklų pašalinti lietuvių kalbą. 1817 m. pasirodžiusioje brošiūroje jis rašė: „<...> netiesa, kad lietuvių tauta esanti nekultūringa, kad jos kalba skurdi. Šalin teeina tie neprašyti geradariai, kurie <...> norėtų jai svetimą kalbą primesti <...> Netiesa taip pat, kad lietuviai esą visur vokiečių apsupti: iš tikro yra kaip tik atbulai, nes jų visame krašte yra dauguma; nuo Geldapės iki Klaipėdos eina Prūsų Lietuvos rytų siena, o į vakarus dar iki Labguvos visur skamba lietuvių kalba...“

Z. Ostermejeris talkino L. Rėzai – rinko lietuvių liaudies dainas. L. Rėza iš jo užrašytųjų paskelbė aštuonias – „O tai dyvai, didi dyvai buvo“, „Kas nor vargužį vargti“, „Vakar parėjau labai vėlai“, „Kur graži mūsų sesytė stovėjo“, „Kai aš ėjau į lelijų daržą“, „Kad aš josiu jau šalin“, „Aš vakar vakarėlį suderėjau bernaitį“, „Ateik, mergyte, pavasarėlį“.

Vilius Kalvaitis, rinkęs Mažosios Lietuvos bažnyčių varpų pamėgdžiojimus, 1910 m. išleistoje knygelėje „Lietuviškų vardų klėtelė“ Plyviškės bažnyčios varpų balsus užrašė taip: „Jau mirdams matysi!“

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990

Vilius Kalvaitis (1848–1914); Zigfridas Ostermejeris (Siegfried Ostermeyer) (1759–1821)


Tapytojas, grafikas, scenografas Alfonsas Dargis gimė 1909 m. gegužės 12 (25) d. Reivyčiuose, tuometiniame Viekšnių valsčiuje, šalia Mažeikių. Ūkininkų Ignaco Dargio ir Mortos Račaitės šeimoje jis buvo vyriausias iš šešių vaikų. Po tėvo žūties motinai ištekėjus antrą kartą gimė dar keturi vaikai.

1924–1929 mokėsi Mažeikių gimnazijoje.

1929–1936 mokėsi Kauno meno mokykloje. Pradėjo nuo skulptūros studijų, po metų perėjo į dekoratyvinės tapybos skyrių ir papildomai mokėsi grafikos. Jam dėstė Petras Kalpokas, Adomas Galdikas, Stasys Ušinskas, Adomas Smetona, Juozas Mikėnas.

Kartu su Pauliumi Augiu-Augustinavičiumi, Vaclovu Ratu‑Rataiskiu, Antanu Kuču ir Henriku Rudinsku priklausė meno mokykloje įsikūrusiai novatoriškai grupei „Forma“. 1936 m. už diplominį darbą – „Lietuvių vestuvių papročiai“ jam buvo paskirta valstybinė stipendija studijoms užsienyje.

1931 m. išleido poezijos rinkinį „XX amžiaus veidas“.

1936–1940 m. Vienos dailės akademijoje studijavo scenografiją. Vienos amatų mokykloje dar mokėsi dailiojo odos apdirbimo, rūbų modeliavimo.

1940 m. trumpam grįžo į Lietuvą. Dėstė Kauno valstybinėje mokykloje. Repatriavo į Vokietiją. 1940–1945 m. dirbo dailininko asistentu Schillerio teatre Berlyne.

Dirbo scenografu Teplicės (G. Verdi Trubadūras 1941), Eisenacho, Gothos, Göttingeno (G. Bizet Karmen 1945), Hannoverio teatruose; viso daugiau kaip 100 dekoracijų.

1945 m. rudenį Alfonsas Dargis susituokė su Louise Breng.

1951 m. Dargiai atyko į JAV ir įsikūrė Ročesteryje.

1952 m. pavasarį menininkas surengė savo pirmąją personalinę parodą Ročesterio universiteto „Memorial Art Gallery“ (angl. Memorial Art Gallery University of Rochester); nuo tada jas ten rengė beveik kasmet.

1973 m. Dargis Ročesteryje įsteigė dailės studiją “Forma Art Studio”, joje dėstė.

1985 m. dailininkas su žmona persikėlė gyventi į Vokietiją, kurortinį Frydrichshafeno miestą (Badeno-Viurtembergo žemė, Vokietija).

1996 m. sausio 13 d. Dargis mirė Frydrichshafene.

Jei Vokietijoje Dargis pirmiausiai reiškėsi kaip scenografas, tai persikėlęs į JAV jis kūrė tapybą ir grafiką savitai interpretuodamas savo laikmečio meno tendencijas. Viena grupė Dargio kūrinių balansuoja tarp abstrakcijos ir archetipinių ženklų. Kitoje dar didesnėje kūrinių grupėje iki piktograminio ženklo apibendrinto žmonių figūros ir veidai.

Savo tapybos paveikslams ir grafikai Dargis temų semiasi mituose, teatre kaip ir nuolatos sugrįžta prie vyrų ir moterų porų, motinystės vaizdavimo. Retsykiais pasirodo ir laivų, miestų, miško, gyvūnų motyvai. Kiekvienas iš siužetų ar motyvų įgauna simbolinę reikšmę, asocijuojasi su pirmapradžiais pasaulio vaizdiniais, meilės, gimimo ir mirties ciklu.

Dargis interpretuodamas šias temas atsisako veiksmo ir erdvės vaizdavimo. Jis pasitelkia statiškas ir frontalias kompozicijas, apibendrintas bei plokščias formas ir dekoratyvius spalvų santykius. Dargio kūryboje atsispindi jo laikmečio meno krypčių ir ryškių individualybių įtaka. Čia galima atsekti inspiracijas iš Picasso, Paul Klee kaip ir siurrealistų bei Cobra grupės menininkų kūrinių. Lietuvių meno kritikai, kaip pavyzdžiui Viktoras Liutkus įžvelgia Dargio mene taip pat lietuvių liaudies meno poveikį. Ypač originaliai savo figūrų ir veido piktogramoms Dargis išraiškos priemonių elementus skolinosi iš poparto ir optinio meno tokiuose kūriniuose kaip „Cirkas“, „Klounas“ (1979).

Alfonso Dargio kūriniai saugomi Jungtinių Amerikos Valstijų (Moderniojo meno muziejus Niujorke), Dalaso vaizduojamojo meno muziejuje, Filadelfijos meno muziejuje, Hantingtono galerijoje, Čiurlionio galerijoje Čikagoje. Jo darbų turi taip pat Vakarų Europos, Lietuvos (Lietuvos nacionalinis dailės muziejus, Nacionalinis M. K. Čiurlionio dailės muziejus, Žemaičių dailės muziejus Plungėje, Mažeikių muziejus) muziejai.

Prof. Dr. Raminta Jurėnaitė

A. Dargio kūriniai Ročesterio universiteto galerijoje:

https://magart.rochester.edu/artist-maker/info/96?sort=3


XIX amžiuje Olykos – Nesvyžiaus linijos Radvilos vedybų keliu įsitvirtino Prancūzijoje. Ryškiausią pėdsaką čia paliko 1880 m. rugsėjo 6 d. Ermenonvilyje gimęs Leonas Konstantinas Radvila (lenk. Leon Konstanty Radziwiłł ). Jo tėvas Konstantinas Vincentas Radvila (iš Šidloveco šakos) buvo vedęs pirmojo kazino Monte Karle įkūrėjo dukterį Luizą Antuanetę Blank (pranc. Louise Antoinette Blanc). Leonas Konstantinas Radvila įstojo į Prancūzijos armiją ir tapo karininku, ir jau 1918 m. kartu su bendraminčiais įkūrė Prancūzijos-Lenkijos karinę misiją, pradėjusią verbuoti užsienyje gyvenančius lenkus tarnauti Lenkijos kariuomenėje. Taipogi jis dažnai sukosi Paryžiaus aristokratijos sluoksniuose, bendravo su žymiais menininkais, poetais ir rašytojais. Vienas jo artimų draugų buvo prancūzų rašytojas, eseistas ir kritikas Marselis Prustas, išgarsėjęs pasaulyje savo septynių romanų ciklu „Prarasto laiko beieškant“. Kunigaikščiai Radvilos paliko pėdsaką Prancūzijoje – jie yra įamžinti Ermenonvilyje, kadangi buvo šios garsios pilies šeimininkais. Ir šiandieną pilyje yra Radvilų vardu pavadinta salė, o mieste - gatvė Rue du Princes Radziwill. 1927 m. būdamas 46 metų Leonas Konstantinas Radvila buvo nužudytas Monte Karle.
Genutė Kirkienė, Radvilų likimas XIX-XX a., Projektas „LDK tradicija, vaizdinys ir modernūs tapatumai“, http://www.mdl.projektas.vu.lt


Seinų ir Berznyko kapinėse palaidoti Lietuvos kariai žuvo 1919-1920 m. lietuvių ir lenkų karino konflikto dėl Seinų krašto metu. 1990 m. atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, buvo atlikti istoriniai tyrimai, nustatytos žuvusių karių pavardės, 2005 m. atnaujinti Seinuose bei Berznyke palaidotų karių antkapiai.

Seinų Naujosiose kapinėse, kairėje ties viduriu – Lietuvos savanorių kapai su keturiais kryželiais ir užrašais: Nežinomas Lietuvos karys, Šaulys Vincas Marcinkevičius 1919.08.28., Skyrininkas Motiejus Aleksa 1920.09.02. ir 5PP eilinis Antanas Stimburis 1920.09.02.

http://archyvas.punskas.pl/kapai-%E2%80%93-musu-istorijos-dalis/
https://consulate-sejny.mfa.lt/sejny/lt/naujienos/seinuose-ir-berznyke-pagerbtas-lietuvos-kariu-ir-savanoriu-atminimas
https://www.vle.lt/straipsnis/seinu-augustavo-operacija/


Baltarusijos ir Latvijos pasienyje įsikūręs nuošalus Leonpolio kaimas kadaise vadintas Čiurilovičiais. Jį valdė Masalskiai, Sapiegos, Rudaminos–Dusetiškiai, Oginskiai, galop – Lopacinskiai. XVIII a. viduryje valdą įgijo Brastos vaivada Mikalojus Tadas Lopacinskis ir pavadino ją Leonpoliu savo tėvo Leono garbei.

Unitų Švč. Trejybės cerkvę fundavo Mikalojus Tadas Lopacinskis. Ji pastatyta 1774–1782 m., perstatyta XX a. 5-ajame dešimtmetyje, dabar priklauso stačiatikiams. Tai medinis stačiakampio plano pastatas su penkiabriaune altorine dalimi ir dviem mažomis zakristijomis. Virš stogo iškilęs nedidelis kupoliukas, fasadą vainikuoja frontonas. Greta cerkvės – dviaukštė varpinė.

Vėlyvojo baroko rūmų ansamblį 1768–1769 m. taip pat pastatydino Mikalojus Tadas Lopacinskis. XIX a. rūmai sugriauti, atstatyti XX a. pradžioje.

1,5 km nuo Leonpolio, miške, stovi kolona, skirta 1791 m. gegužės 3 d. konstitucijai atminti. XVIII a. pabaigoje ją pastatydino Mstislavlio seniūnas Jonas Nikodemas Lopacinskis.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Adomo Mickevičiaus paminklas Karlovi Varuose

Adomas Mickevičius Karlovi Varuose lankėsi 1829 m. Poilsiautojų iš Lenkijos pageidavimu 1897 m. čia buvo pastatytas bronzinis biustas ant švediško raudono granito pjedestalo. Biustą sukūrė lenkų skulptorius Tadeusz Barącz, pjedestalą – akmentašys Jan Cingroš iš Pilzeno. Pjedestalas dekoruotas alegoriniais arfos, žąsies plunksnos ir gėlių puokštės simboliais.

Paminklas buvo pastatytas „Parkhotel Richmond“ viešbučio parke. Paminklas tikriausiai nukentėjo XX a. I pusėje, todėl po Antrojo pasaulinio karo originalus biustas buvo pakeistas mažesniu, kurį 1947 m. sukūrė vietos dailininkas Břetislav Werner. Paminklo atidengimo iškilmės vyko 1948 m. spalio 17 d.

Nors Adomas Mickevičius niekada nesilankė Rusijai priklausiusioje Lenkijos dalyje, jis yra laikomas vienu žymiausių lenkų romantizmo poetu. A. Mickevičiaus  gyvenimas, veikla ir kūryba glaudžiai susiję su Lietuva: 1815–19 m. jis studijavo Vilniaus universitete (Gamtos ir matematikos, vėliau Literatūros ir laisvųjų menų fakultete). Didelę įtaką jam darė J. Lelewelio istorijos paskaitos, ypač apie Lietuvos praeitį. 1817 m. su kitais įkūrė nelegalią studentų filomatų draugiją. 1819–23 m. apskrities mokykloje Kaune dėstė literatūrą, lotynų kalbą, antikinę istoriją, poetiką, retoriką, gramatiką ir politinę ekonomiką. 1822 m. įgijo filosofijos magistro laipsnį. Rusijos valdžiai susekus filomatus suimtas ir 1823–24 m. kalintas kalėjimu paverstame Vilniaus bazilijonų vienuolyne, po to ištremtas į Rusiją.

A. Mickevičiaus kūryba skatino lietuvių tautinį judėjimą, tautinės savimonės ugdymą. V. Kudirkos Tautiškos giesmės pradžia yra poemos Ponas Tadas pradžios parafrazė. A. Mickevičiaus poezijos buvo veikiami Lietuvos tautinio atgimimo pradininkai A. Baranauskas, J. Basanavičius, S. Matulaitis, M. Biržiška, P. Vileišis. Pats A. Mickevičius laikė save bendros Lietuvos bei Lenkijos valstybės piliečiu, vadino Lietuvą savo tėvyne.

https://www.karlovyvary.cz/en/bust-adam-mickiewicz
Šostakovski Juzef, https://www.vle.lt/straipsnis/adomas-mickevicius/

Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.)

Tadeusz Barącz; Jan Cingroš; Břetislav Werner


Halėje prie Zalės saugomas 1735 m. Karaliaučiuje lietuvių kalba išleistos knygos "Pienas maźėms Waikélems: Arba trumpas ir gerray suprantomas Mokslas, kaipo Zmogus tikkru Krikßczonimi pastoti, ir ikk mirßtant pasilikti gal, ne tiktay Waikams, bet ir Prastėms ant Kėmú gywénantiems Zmonėms ant Naudôs iß gerrôs Szirdiês ißdutas" egzempliorius.

Anot knygą tyrusios Gertrud Bense, kūrinys gali būti ne vertinys į lietuvių kalbą, o originalus, tačiau knygos autorius kol kas nenustatytas.

Gertrud Bense (1933 m. Pilkalnyje, Rytų Prūsijoje – 2021 m. vasario 10 d. Halėje) – Vokietijos kalbininkė, daktarė. Po Antrojo pasaulinio karo atsidūrusi Lietuvoje išmoko lietuvių kalbą. 1957 m. baigė Halės-Vitenbergo universitetą. 1961 m. daktarė. Iki 1993 m. Halės-Vitenbergo universitete dėstė kalbotyrą, taip pat ir lietuvių kalbą. Paskelbė studiją apie XVIII a. Mažosios Lietuvos lietuvių dokumentų kalbą. Tyrė lietuvių protestantų giesmių tekstus. Parengė 1991 m. lietuvių kalbos vadovėlį.

Sabaliauskas Algirdas, https://www.vle.lt/straipsnis/gertrud-bense/
 https://digital.francke-halle.de/fsaad/content/titleinfo/162155

Kilnojamasis kultūros paveldas; Inkunabulai ir rankraščiai, žemėlapiai ir natos, knygos ir kiti leidiniai


Už 300 kilometrų nuo Lietuvos, Balvų miestelyje (latv. Balvi), stovi Švč. Tejybės bažnyčia, atnaujinta kunigo Antano Rimavičiaus pastangomis. Antanas Rimavičius (1865-1933) gimė Šakynoje, šiuo metu priklausančioje Šiaulių vyskupijai, 1884–1890 m. studijavo Peterburgo dvasinėje akademijoje. Baigęs studijas, Latvijoje kunigavo dešimtyje parapijų: Balvuose, Andrupenėje, Rubeniuose, Bikavoje, Šventėje ir kt. Šios parapijos priklausė katalikiškai Pietryčių Latvijai, kuri tiek ūkiniu, tiek kultūriniu požiūriu buvo atsilikęs kraštas. Ypač daug žalos šiai šalies daliai padarė Pirmasis pasaulinis karas, taigi, dirbti ganytojo darbą, kunigauti čia nebuvo lengva. A. Rimavičius buvo žinomas kaip energingas kunigas, gebantis pakylėti parapijiečių dvasią ir atnaujinti bažnyčių interjerą, tad jį siųsdavo ten, kur laukė neatidėliotini darbai.

Balvų bažnyčioje A. Rimavičius sukūrė tris medinius altorius. Didysis altorius imituoja Aušros Vartų altorių, šoniniuose altoriuose neogotikos stiliaus dekorą atliko 8 vietiniai staliai ir lietuvis drožėjas Antanaitis. Nors kun. A. Rimavičiui neteko mokytis dailės ar drožybos amato, buvo savamokslis, tačiau šalia mažų skulptūrėlių yra ir skulptūrų, siekiančių net įspūdingą 3 metrų dydį. Būdamas kunigas, A. Rimavičius savo kūrinius skyrė bažnyčioms, atliepė tuo metu, t. y. XX a. I pusėje, Bažnyčios skleistos Dievo gailestingumo ir meilės žmonijai idėją. Tarp jo kūrinių svarbią vietą užima laiminančio Kristaus, Jėzaus maldos Alyvų kalne, Švč. Jėzaus Širdies siužetai. Nemažai kūrė ir Švč. Mergelės Marijos, ypač Dievo Motinos su Kūdikiu, Lurdo Švč. Mergelės Marijos, Pietos atvaizdų.

Dauguma jo kūrinių iki šiol dekoruoja Latvijos bažnyčių interjerus, altorius. A. Rimavičius 1933 m. testamentu nemažą savo kūrybos dalį paliko Šiaulių ,,Aušros" muziejui.
Balvuose yra A. Rimavičiaus vardu pavadinta aikštė ir kunigui skirtas paminklas.

https://siauliuvyskupija.lt/dievdirbio-antano-rimaviciaus-minejimas-latvijoje
https://www.ausrosmuziejus.lt/kunigo-skulptoriaus-antano-rimaviciaus-1865-1933-medines-kryziaus-kelio-stotys
https://www.youtube.com/watch?v=XPslc31cG7w


Naugarduko pilį XIV a. pabaigoje - XV a. pradžioje pastatė Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas. Ji stovėjo ant stataus kalno, buvo apsupta vandens grioviu ir turėjo didžiulį mūrinį vartų bokštą - donžoną. Pilis dar kelis šimtmečius buvo perstatoma ir stiprinama, kol 1706 m. buvo sugriauta švedų. Ilgainiui tvirtovės sienų plytas išsinešiojo žmonės, o akmenys buvo panaudoti gatvių grindiniui. Tačiau iki šių dienų išlikę įspūdingi dviejų bokštų griuvėsiai tebedominuoja miesto panoramoje.

Liškevičienė, Jolita, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


1909–20 Baku gyveno Vincas Krėvė-Mickevičius. Čia jis dirbo rusų kalbos ir literatūros mokytoju, dalyvavo miesto visuomeniniame gyvenime. Po Rusijos Vasario revoliucijos tapo eserų partijos Baku komiteto pirmininku, prisidėjo prie Baku liaudies universiteto organizavimo, skaitė jame paskaitas apie budizmą ir kitas religijas, 1919 tapo vienu pirmųjų Azerbaidžano universiteto docentų. Per I pasaulinį karą Baku apsigyveno karo pabėgėlių lietuvių. Nuo 1916 trumpai veikė Baku lietuvių draugija (iniciatorius ir pirmininkas V. Krėvė). Atkūrus nepriklausomą Lietuvos valstybę, V. Krėvė 1918–20 buvo Lietuvos konsulas Azerbaidžane.

https://www.vle.lt/straipsnis/baku-lietuviai/
Stonys Juozas, Tamošaitis Mindaugas, https://www.vle.lt/straipsnis/vincas-kreve/


Donelaičio memorialinis muziejus įkurtas 1979 m. Tolminkiemyje (rus. Čistyje Prudy), apie 15 km į vakarus nuo Lietuvos Respublikos sienos. Donelaičio memorialinio muziejaus teritorija apima 5 ha plotą. Muziejui priklauso buvusio Tolminkiemio evangelikų liuteronų bažnyčia, klebonija, našlių namo bei klebonijos ūkinių pastatų pamatai, šulinys, šventoriaus mūro tvora, kapinių liekanos, Tolminkiemio parapijos kunigo poeto Kristijono Donelaičio gimimo 250 metų sukakčiai pažymėti atminimo akmuo. Donelaičio memorialinio muziejaus pastatų atstatymo ir restauravimo projekto autorius architektas Napaleonas Kitkauskas.

Pagrindinis muziejaus pastatas – Tolminkiemio bažnyčia, statyta 1756–1764 m. Donelaičio rūpesčiu. 1950 m. sugriauta, 1971–1979 m. atstatyta. Planas stačiakampis (matmenys 22,7×14,3 m), priekiniame fasade bokštas su viršutine klasicizmo stiliui būdinga medine dalimi, rytų pusėje priestatas – zakristija. Pastato sienos plytų mūro, vidaus erdvė trinavė, vidurinė nava perdengta cilindriniu išlenktu skliautu. Nuolatinė K. Donelaičiui ir Tolminkiemio parapijai skirta ekspozicija įrengta pagrindinėje salėje. Pastato rytų dalyje po grindimis išbetonuota kripta, kurioje 1979 VI 14 perlaidoti poeto palaikai.

Klebonija 1747 m. ir 1764 m. Donelaičio rūpesčiu perstatyta ir iki Antrojo pasaulinio karo išliko be žymesnių perstatymų (tik 1887 m. šiaudų stogas pakeistas į čerpių). Po Antrojo pasaulinio karo jame apsigyveno 6 šeimos; apie 1980 m. gyventojai iškeldinti. Klebonijoje 1997 m. įrengta muziejinė ekspozicija.

Našlių namas pastatytas 1764 m. Donelaičio lėšomis. Pastatas nugriautas per Antrąjį pasaulinį karą. Pamatų liekanos atkastos 1988 m., o 1997 m. konservuotos ir apsaugotos betono plokšte.

Bažnyčios šventoriaus kiemą iš šiaurės ir vakarų juosia mūro tvora. Kieme auga ąžuolai, pušys, liepos, alyvos, vienas kitas nusenęs vaismedis. Šventoriaus rytų ir pietų dalyje yra buvusios kapinės. Dalis kapų išlikę, keletas antkapių su lietuviškomis pavardėmis (pvz., Gaudžiūnai). Į šiaurės vakarus nuo klebonijos išlikęs XIX a. išmūrytas šulinys; jo antžeminė dalis pastatyta 1988 m. imituojant lietuvių liaudies mažųjų formų architektūroje naudotus pavyzdžius. Į pietus nuo klebonijos, kalvos šlaite, augo paties Donelaičio puoselėtas sodas. Per XIX a. bei XX a. pradžios šalčius ir ypač sovietmečiu jis sunyko. Jo vietoje dabar išlikę keletas senų liepų, pora vaismedžių. Iš vakarų pusės buvusį klebonijos sodą riboja viena eile susodintos liepos, iš pietų – geležinkelio pylimas.

1964 m. minint K. Donelaičio gimimo 250 metų sukaktį, priešais bažnyčios fasadą buvo pastatytas memorialinis akmuo. Jo autorius Sigitas Lasavickas.

Kitkauskas Napaleonas, https://www.mle.lt/straipsniai/donelaicio-memorialinis-muziejus

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Kilnojamasis kultūros paveldas; Atmintinos vietos; Kilnojamieji daiktai, susiję su svarbiausiais istoriniais įvykiais, visuomenės, kultūros, karo, sporto, religijų istorija, įžymių žmonių gyvenimu

Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.)

Sigitas Benjaminas Lasavickas; Kazys Napoleonas Kitkauskas


Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Argentinos sostinės Buenos Airių metropolinėje teritorijoje (Gran Buenos Aires), Lanuso mieste, „Susivienijimo lietuvių Argentinoje“ draugijos muziejuje yra saugomos dvi Lietuvos tarpukario laikotarpio skulptoriaus Mato Menčinsko skulptūros.
Menčinskas Matas (1896-1942), lietuvių skulptorius, tapytojas. 1913–17(?) skulptūros mokėsi privačiai Varšuvoje. Nuo 1921 dirbo mokytoju Kaune. 1924–26 mokėsi Skulptūros ir piešimo studijoje Barselonoje, 1926–28 – Madrido dailės mokykloje, 1928–31 studijavo Nacionalinėje dailės akademijoje Buenos Airėse. 1933–34 dėstė piešimą lietuvių mokykloje Montevidėjuje. 1934 grįžo į Lietuvą.

Sukūrė apie 200 skulptūrų: apvaliųjų ir bareljefų (Motina 1934, Filosofas 1935, 1939, Sapnas, Mąstytojas, abu 1936, Vergas 1937, Skausmas 1938), portretų (J. Rainio, apie 1931, J. Basanavičiaus, 1933), nutapė paveikslų (Vyro galva 1935). Kūrybai būdinga raiški plastika, ekspresyvi forma, gilinimasis į žmogaus psichologiją. Skulptūrose ryšku dramatizmas, mistikos, sentimentalizmo bruožai. Kūrė iš įvairių medžiagų (gipso, akmens, ąžuolo).

Sakalauskaitė Elena, https://www.vle.lt/straipsnis/matas-mencinskas
Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerijos informacija


Kulpa‑Kulpavičius Alfredas (1923 m. Baisogaloje - 2007 m. Druskininkuose) - Lietuvos ir Kanados architektas. 1941–43 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete, 1942–43 m. ir Kauno taikomosios dailės institute. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1951–2006 m. gyveno Kanadoje, iki 1997 m. dirbo savo įsteigtoje architektūrinėje bendrovėje Toronte. Kanadoje suprojektavo lietuvių parapijų bažnyčių: Šv. Grigalijaus bažnyčią Toronte (1959 m.), Aušros Vartų Monrealyje (1952 m.), Šv. Kazimiero Vinipege (1959 m.), Prisikėlimo parapijos ir vienuolyno pastatus (1965 m.). Suprojektavo daugiaaukščių ir kotedžinių gyvenamųjų namų. Sukūrė smulkiosios architektūros statinių – kryžių, koplytstulpių, antkapinių paminklų.

https://www.vle.lt/straipsnis/alfredas-kulpa-kulpavicius