Titulinė Jurgio Radvilos Šv. Siksto bažnyčia Romoje

Jurgis Radvila (1556 m. Vilniuje - 1600 m. Romoje), Vilniaus vyskupas ordinaras. Nuo 1583 m. kardinolas. Mikalojaus Radvilos Juodojo sūnus. Olykos (Voluinės sr.) ir Nesvyžiaus kunigaikštis. Evangelikas reformatas, vėliau katalikas.

1570 m. išsiųstas studijuoti į Leipcigo universitetą. 1571 m. susipažino su jėzuitais, pas juos mokėsi Poznanės, vėliau Vilniaus kolegijoje. Nuo 1573 m. Vilniuje mokėsi pas Petrą Skargą. 1574 m. viešai išpažino katalikybę ir popiežiaus Grigaliaus XIII paskirtas Vilniaus vyskupo koadjutoriumi (pagalbininku) su įpėdinystės teise. 1575–77 m. Romoje studijavo filosofiją ir teologiją. Brolio Mikalojaus Kristupo Radvilos Našlaitėlio reikalavimu 1577 m. išsiųstas į Lietuvą, norėjo tapti jėzuitu. 1578 m. su broliu Albrechtu išvyko į Santjago de Compostelą, ketino keliauti į Jeruzalę, bet mirus Vilniaus vyskupui Valerijonui Protasevičiui turėjo perimti jo pareigas ir 1581 m. grįžo į Vilnių. Kovojo su protestantizmu.

1582 m. įsteigė Vilniaus vyskupijos seminariją. 1583 m. Rygoje įšventintas kunigu, po kelių mėnesių – Vilniaus vyskupu. 1582–84 m. padėjo rengti Trečiąjį Lietuvos Statutą (1588 m.). 1586 m. Romoje gavo kardinolo skrybėlę ir titulinę Šv. Siksto bažnyčią.

Mirė Romoje 1600 m. sausio 21 d. Palaidotas Romos jėzuitų Švenčiausiojo Jėzaus Vardo bažnyčioje.

Jovaiša Liudas, https://www.vle.lt/straipsnis/jurgis-radvila-1/


Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (istorinė)


Jadvygos Jogailaitės brangenybių skrynutė Ermitaže

Jadvyga Jogailaitė (1513–1573) - Lietuvos didžiojo kunigaikščio ir Lenkijos karaliaus Žygimanto Senojo ir jo pirmosios žmonos Barboros Zapolyos duktė.

Vadinamoji Jadvygos Jogailaitės brangenybių skrynutė yra ne tik vienas vertingiausių Sankt Peterburgo Valstybinio Ermitažo lobyno – Brangenybių galerijos – eksponatų, bet ir apskritai vienas įspūdingiausių Renesanso epochos auksakalystės meno kūrinių Europoje, tikras įstabių brangenybių lobynas. Šis Žygimanto Senojo užsakymu nežinomo Niurnbergo meistro 1533 m. iš aukso ir sidabro sukurtas šedevras, dekoruotas bemaž dviem šimtais papuošalų bei beveik tūkstančiu įvairių brangakmenių ir perlų, rodo išskirtinę Lietuvos bei Lenkijos valdovų dvaro prabangą ir išlavintą Jogailaičių dinastijos valdovų estetinį skonį, jų finansinį pajėgumą ir puoselėtus europinius kultūrinius bei meninius ryšius. Kartu brangenybių skrynutė primena XVI–XVIII a. Europos valstybių ir valdovų dinastinius saitus, kurie lėmė ir šios išskirtinės auksakalystės vertybės kilmės bei klajonių maršrutą Lietuvoje ir Lenkijoje, Vokietijoje ir Rusijoje.

Jadvygos Jogailaitės brangenybių skrynutė vertintina ir kaip unikali lituanistinė vertybė, sietina su Lietuvos didžiųjų kunigaikščių rūmais, paskutiniųjų Jogailaičių rezidavimu juose, čia puoselėtais europinių dinastinių ryšių planais bei saugotais įstabiais turtais, stebinusiais visą Europą.

https://www.valdovurumai.lt/lt/parodos/i/5255/jadvygos-jogailaites-brangenybiu-skrynute-sedevras-is-valstybinio-ermitazo-rinkiniu

Kilnojamasis kultūros paveldas; Kilnojamieji daiktai, susiję su svarbiausiais istoriniais įvykiais, visuomenės, kultūros, karo, sporto, religijų istorija, įžymių žmonių gyvenimu

Žygimantas Senasis (1467–1548); Jadvyga Jogailaitė (1513–1573)


Atminimo lentelė ir rožė Lietuvos ir Austrijos diplomatinių santykių 100-mečiui pažymėti

2024 m. rugsėjo 11 d. Vienos „Volksgarten“ parko rožyne Lietuvos Respublikos ambasados Austrijos Respublikoje iniciatyva buvo atidengta simbolinė lentelė prie rožės, skirtos pažymėti Lietuvos Respublikos ir Austrijos Respublikos diplomatinių santykių 100-mečio sukaktį.

Lietuvos Respublikos ambasados Austrijos Respublikoje informacija

Nepriklausomybės atkūrimas (nuo 1990 m.)


Kunigaikštytės Teklės Rožės Radvilaitės (Višnioveckienės) portretas

Cvingerio rūmus Dresdeno senamiestyje pastatė Saksonijos kurfiurstas Augustas Stiprusis (1670—1733), kuris buvo ir Lietuvos didysis kunigaikštis (1697–1704 ir nuo 1709 m.), bei Lenkijos karalius. Aplink uždarą kiemą išsidėstę paveikslų galerijos rūmai, 6 paviljonai, statinius jungiančios galerijos, Nimfų fontanas.

Cvingerio pastatuose yra dailės kūrinių ir porceliano kolekcijos, matematikos ir fizikos salono ekspozicijos. Tarp paveikslų yra kunigaikštytės Teklės Rožės Radvilaitės (nuo 1725 m. Višnioveckienės) portretas su šuneliu ir pažu. T. R. Radvilaitė buvo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didiko, ATR valstybės ir karinio veikėjo Karolio Stanislovo Radvilos ir Onos Kotrynos Sanguškaitės dukra.

https://www.vle.lt/straipsnis/zwinger
https://www.vle.lt/straipsnis/dresdeno-paveikslu-galerija
https://www.vle.lt/straipsnis/karolis-stanislovas-radvila

Kilnojamasis kultūros paveldas; Portretai

Teklė Rožė Radvilaitė – Višnioveckienė (1703–1747)


Šv. Marijos Angelų Karalienės bažnyčia Niujorke

Niujorke ir, jo priemiestyje, Brukline lietuviai pradėjo kurtis nuo 1864 m., o iki 1884-ųjų čia gyveno jau 1000 tautiečių. Kol savo bažnyčios ir parapijos su nuolat reziduojančiu kunigu lietuviai neturėjo, Niujorke pamaldos buvo laikomos Šv. Stanislovo, o Bruklino lietuviams – Šv. Kazimiero parapijos bažnyčioje. 1888 m. vasario 23 d. Bruklino lietuviai ėmėsi organizuoti (atskirą nuo lenkų) šv. Jurgio parapijos steigimą. Tiesa, 1894-aisiais parapijos susirinkime jos vardas buvo pakeistas, suteikiant Švč. Mergelės Marijos Angelų Karalienės titulą[1]. Įsteigus parapiją, 1896 m. įrengta laikina koplyčia, o 1899-aisiais nupirkta protestantams priklausiusi bažnyčia ir pašventinta. Klebono pareigas tuo metu ėjo kunigas A. Milukas[2]. 1906–1923 m. čia veikė parapinė mokykla, o 1954 m. prisijungė dar 11 draugijų – bažnytinis ir vaikų chorai, beisbolo klubas, ateitininkai, Lietuvos vyčiai ir kt.[3] 75 metų parapijos sukakties proga, bažnyčia iš pagrindų atnaujinta. Įrengta dešimt menininko Vytauto Kazimiero Jonyno vitražų, pavertusiu maldos namus „spindinčiu brangakmeniu jau gerokai pavargusiame Williamsburge (lietuvių rajonas Brukline - aut. past.).”[4] 9-ajame deš. bažnyčią uždarius, vitražai buvo perkelti į Aušros Vartų Marijos bažnyčią Manhetene[5]. 2013-aisiais, po nesėkmingai pasibaigusių lietuvių bandymų išsaugoti Aušros Vartų bažnyčią ir 2007 ją uždarius, vitražai grąžinti Lietuvai ir saugomi Marijampolėje[6].

Vaidas Petrulis

[1] V. Dabušis. Angelų karalienės parapija. Lietuvių dienos, 1955 m. lapkritis, p. 6–7, p. 6.

[2] Ibid., p. 6.

[3] Linas Saldukas. Niujorko lietuviai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, prieiga per internetą: https://www.vle.lt/straipsnis/niujorko-lietuviai/.

[4] Marijos Angelų Karalienės bažnyčia Brooklyne. Lietuvių dienos, 1964 m. lapkritis, p. 26.

[5] Prašoma grąžinti Niujorko Aušros Vartų bažnyčios vitražus Lietuvai. Bernardinai, 2012 m. balandžio 12 d., prieiga per internetą:

https://www.bernardinai.lt/2012-04-12-prasoma-grazinti-niujorko-ausros-vartu-baznycios-vitrazus-lietuvai/
[6] V. Jonyno vitražai iš Niujorko grįžo į Lietuvą. Klaipėda, 2013 m. kovo 25 d., prieiga per internetą: https://m.klaipeda.diena.lt/naujienos/kultura/v-jonyno-vitrazai-niujorko-grizo-i-lietuva-175885

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (sakralinė)

Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.); Tarpukaris (1918-1940 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.)


Maironis tikr. Jonas Mačiulis (1862-1932), žymiausias XIX a. pabaigos–XX a. pradžios lietuvių poetas, katalikų kunigas. Maironis ne kartą lankėsi Šveicarijoje. 1907 metais, liepos 25 d., netoli Liucernos jis užbaigė poemą Jaunoji Lietuva.

2007 m. Meggen mieste (septyni kilometrai už Liucernos), ant St. Charles Hall vilos koplyčios sienos, prie pat Keturių kantonų ežero, atidengta memorialinė lenta Maironiui. Jos autorius Leonas Pivoriūnas.

https://www.xxiamzius.lt/numeriai/2007/07/11/darb_01.html

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Paminklai

Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.); Nepriklausomybės atkūrimas (nuo 1990 m.)


Grand Rapidso lietuvių Laisvės ir Šv. Petro ir Povilo kapinės

Grand Rapidse greta Šv. Petro ir Povilo kapinių yra lietuvių Laisvės kapinės.

https://www.vle.lt/straipsnis/grand-rapids/


Rasytė (vok. Rossitten, rus. Rybačij), bažnytkaimis Kuršių nerijoje, 20 km į pietus nuo Nidos, 34 km į šiaurę nuo Kranto. Pirmąkart paminėta 1372 Vartbergės kronikoje. Rasytėje turėjo veikti ir plytinė: 1403 Klaipėdos pilies rekonstrukcijai buvo užsakyta ir 1404 čia pagaminta 443 tūkst. plytų.

Rasytės apylinkės yra vienintelė Kuršių nerijos vieta, kur deliuviniai sluoksniai (šlaitą sudarančių uolienų dūlėsiai) iškyla į žemės paviršių, todėl gyventojai nuo pat XV a. vertėsi ne tik žvejyba, bet ir žemės ūkiu. XV a. iš Livonijos į Kuršių neriją atsikėlė kuršiai. XVII a. viduryje –1833 Rasytė priklausė Kuršių nerijos pašto kelio sistemai, joje buvo pašto stotis.

1901 Johannesas Thienemannas (palaidotas Rasytės kapinėse) įkūrė vieną pirmųjų Europoje paukščių stebėjimo ir žiedavimo stočių (Rasytės paukščių stebėjimo stotis), vėliau ornitologijos muziejų. XX a. pradžioje Rasytė buvo kurortas. Tarpukariu veikė 5 viešbučiai, sklandytojų mokykla (1922–1945), jaunimo turistinė bazė (1934 apsilankė 19 733 svečiai). 1939 buvo 691 gyventojas. 1939–1945 priklausė Sembos apskričiai. Po karo įsteigtas žvejų kolūkis. Bažnyčia paversta Šv. Sergijaus Radonežskio cerkve.

Safronovas Vasilijus, https://www.mle.lt/straipsniai/rasyte

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Vietovės

Liudvikas Rėza (1776–1840); Gregorius Radvenis (Heidrikis) (1903–1989)


Cvingerio rūmus Dresdeno senamiestyje pastatė Saksonijos kurfiurstas Augustas Stiprusis (1670—1733), kuris buvo ir Lietuvos didysis kunigaikštis (1697–1704 ir nuo 1709 m.), bei Lenkijos karalius. Aplink uždarą kiemą išsidėstę paveikslų galerijos rūmai, 6 paviljonai, statinius jungiančios galerijos, Nimfų fontanas.

Cvingerio pastatuose yra dailės kūrinių ir porceliano kolekcijos, matematikos ir fizikos salono ekspozicijos. Tarp porceliano yra eksponuojama dekoratyvinė stalo papuošimo figūrėlė iš Meiseno porceliano, vaizduojanti Abiejų Tautų Respublikos valdovą Augustą II Stiprųjį ant žirgo. Figūrėlė puošta ATR heraldika su Lietuvos Vyčiu.

https://www.vle.lt/straipsnis/zwinger
https://porzellansammlung.skd.museum

Kilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė

Johann Joachim Kandler; Johann Friedrich Eberlein


Jėzuitų vienuolynas, koplyčia ir Jaunimo Centras Čikagoje

Lietuviai jėzuitai Čikagoje įsikūrė 1948 m., kur, nusipirkę nedidelius namus, įsteigė savo Provincijos centrą tremtyje. Po kelerių metų vienuoliai persikėlė į kiek erdvesnes patalpas Šv. Kryžiaus parapijoje. 1954 m. jėzuitai įsigijo sklypą dabartinėje vietoje ir pradėjo kurti svarbų Čikagos lietuvybės židinį. Sumanyta, kartu su vienuolynu, atverti Jaunimo centrą, ir, vyskupo V. Brizgio siūlymu, įkurdinti Čikagos Aukštesniąją Lituanistikos Mokyklą.

Mokyklos statybos pradėtos 1956 m. rugpjūtį, pagal Jono Kvalskio-Kovos projektą. Darbais rūpinosi Juozas Augustinavičius. Prasidėjus statyboms, į jėzuitus kreipėsi Lietuvių Dailininkų Sąjunga, prašydama naujame centre įkurti ir Menininkų klubą bei Čiurlionio galeriją. Jaunimo centras buvo iškilmingai atidarytas 1957 m. spalio 6 d. Po trejų metų, 1960-aisiais, centro sodelyje iškilo architekto Jono Muloko suprojektuotas paminklas „Žuvusiems už Lietuvos laisvę”. Tuo pat metu buvo vykdoma ir vienuolyno bei koplyčios statyba. Tiesa, tarp Jaunimo centro ir koplyčios stovėjo vienuoliams nepriklausęs namas. Pastatą jėzuitams vėliau pavyko įsigyti ir sujungti į vientisą kompleksą[1]. Statybomis rūpinosi kunigas Bronius Krištanavičius.

Čikagos lietuvių tarpe šis kompleksas buvo labai populiarus, todėl, jau labai greitai, negalėjo sutalpinti visų veiklų. Ypač trūko vietos 1964 m. perimtam Pasaulio lietuvių archyvui, lituanistinei bibliotekai, muzikologijos archyvui, Čiurliono galerijai. Todėl 1966 m. nuspręsta Jaunimo centrą išplėsti. Nors būta vilčių rūmus užbaigti 1968-taisiais, Lietuvos nepriklausomybės 50-čio paminėjimui[2], statybos gerokai užsitęsė ir naujoji dalis duris atvėrė tik 1973 m.[3] Priestato projektą parengė lietuviškojo architektūros charakterio ieškotojas, architektas Jonas Mulokas. Svarbiausias architektūrinis pastato akcentas – dekoratyvinė įvairių spalvų plytų sienelė vaizduojantį Vytį. Paruošęs dešimtis įvairiausių centrinės pastato dalies eskizų, architektas, galų gale, apsistojo ties savo mėgstama daugiaspalvio plytų mūro technika. Jaunimo centras svarbus lietuviškojo paveldo objektas, kurio istorinę reikšmę papildo originali J. Kovalskio-Kovos ir J. Muloko architektūra.

Vaidas Petrulis

[1] Pagal: Bronius Krištanavičius. Jaunimo centras. Žvaigždė, 1960 m., pp. 117–133.

[2] V. Ramojus. Čikagos Jaunimo centras pasidarė per ankštas. Dirva, 1966 m. rugsėjo 30 d., p. 5.

[3] Lietuvybės švyturio statybos pabaigtuvės. Draugas, 1973 m. rugsėjo 25 d., p. 8.

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Paminklai; Architektūra (sakralinė); Architektūra (istorinė)


Heizeltono Šv. Petro ir Povilo lietuvių kapinės

Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Lietuvių koplytstulpis, Grotos nacionalinė šventovė


Barūnų Šv. apaštalo Petro bažnyčia ir bazilijonų vienuolynas

Barūnų bazilijonų vienuolynas ir Šv. Petro ir Povilo cerkvė (1747-1757) Bazilijonų vienuolyną ir cerkvę 1692 m. fundavo vietinis bajoras Mikalojus Piešliakas vietoje, kur pagal legendą miške ant medžio stebuklingai pasirodė Dievo Motinos paveikslas. Šioje vietoje pastatyta šventykla tapo Barūnų Dievo Motinos kulto vieta. XVII a. pabaigoje (pastatyta 1692 m.) vienuolynas ir cerkvė buvo mediniai. XVIII a. pradžioje Vilniaus bazilijonai pradėjo rūpintis mūrinės cerkvės ir vienuolyno statyba. 1700-1707 m. buvo pastatyta mūrinė cerkvė, tačiau ji greitai sudegė. Nauja mūrinė cerkvė pastatyta 1747 – 1757 m. pagal architekto Aleksandro Osikevičiaus projektą, vienuolynas pastatytas 1778-1793 metais. Vienuolynas ir cerkvė uždaryti 1839 m., 1841 m. čia įsikūrė stačiatikiai. 1919 m. cerkvė
atiteko katalikams ir be perstojo veikia kaip parapinė bažnyčia.

Cerkvė - bazilikinis trinavis su pusapvale apside pastatas. Fasadas išsiskiria kompozicijos originalumu - du trijų tarpsnių kvadratinio plano bokštai pasukti kampu į pagrindinį fasadą. Cerkvė priskirtina Vilniaus baroko architektūros mokyklai. Interjere gerai išlikęs Vilniaus baroko architektūros mokyklai būdingas centrinis altorius, ambona, vargonų choras.

Barūnai labiausiai žinomi dėl stebuklingo Barūnų Dievo Motinos paveikslo. Barūnų Dievo Motinos kultui daugiau nei 300 metų (jubiliejus buvo atšvęstas 1991 m. rugpjūčio mėnesį). XIX a. pradžioje paveikslas buvo vienas iš labiausiai garbinamų Vilniaus apylinkėse, o dabar - vienas labiausiai garbinamų Baltarusijoje. Rugpjūčio 29 dieną vyksta garsūs Barūnų Dievo Motinos atlaidai. Kadaise šie atlaidai buvo garsūs visame Vilniaus krašte ir sutraukdavo tikinčiuosius iš tolimų vietovių, taip pat ir iš dabartinės Lietuvos teritorijos. Barūnų sanktuariumas garsėjo nuo XVII a. II pusės. 1702 m. Barūnų bazilijonai, baimindamiesi dėl link Barūnų artėjusios Švedijos kariuomenės, šventąjį paveikslą perdavė saugoti LDK etmonui Mykolui Višnioveckiui į Voložiną. Nuo to laiko paveikslas kartu su LDK kariuomene klajojo po visą LDK teritoriją – garsėjo stebuklais Breste, Pinske, o vėliau - Lietuvoje ir Žemaitijoje, telkė apie save tikinčiuosius. 1709 m. paveikslas vėl sugrįžo į Barūnus. Visa tai tik sustiprino paveikslo kultą, o Barūnai tapo dar svarbesniu tiek religiniu, tiek kultūrinio gyvenimo centru. 1712 m. Supraslyje (kitame – itin garsiame unitų bažnyčios religiniame ir kultūriniame centre) buvo išspausdinta metropolito Leono Kiškos parengta knyga apie Barūnų Dievo Motinos stebuklus. Švento paveikslo kultą liudija ir tai, kad Adomas Mickevičius, kaip šio krašto žmogus, šį garsų paveikslą žinojo ir minėjo dviejuose eilėraščiuose.

Bažnyčioje iki šiol saugomas stebuklingas Barūnų Dievo Motinos paveikslas. Bazilijonai uždarant vienuolyną paveikslą išvežė (XIX a. I pusėje, atidavė saugoti į privačias rankas), o cerkvėje pakabino kopiją. Originalas grąžintas tik 1926 metais. Tačiau paveikslo originalo likimas po 1939 m. nėra aiškus. Pagal pasakojimus, paveikslas galėjo būti sunaikintas II Pasaulinio karo metais, o dabar kabantis
bažnyčioje yra tik jo kopija.

Vitkauskaitė Dalia, Vilniaus universiteto projektas „Magnus Ducatus Lithuaniae“, http://www.mdl.projektas.vu.lt/


Freska „Europos tautų žygis prie kryžiaus“ Strasbūre

Šią gotikinę freską, kuri vadinasi „Europos tautų žygis prie kryžiaus“, galima rasti Strasbūro Šv. Petro Naujojoje (St. Pierre-le-Jeune) protestantų bažnyčioje. Ji vaizduoja Europos tautų žygį į krikščionybę. Freskoje pavaizduota 15 Europos tautų, o paskutinė figūra simbolizuoja Lietuvą. Strasbūro Šv. Petro Naujoji bažnyčia stovi nuo XI a., tačiau nei tiksli freskos sukūrimo data, nei autorius nėra žinomi. Dalis freskų buvo uždažyta bažnyčiai atitekus protestantams. Freskos atidengtos XIX a. pabaigoje.

Nacionalinė ekspedicija, Lietuva Europoje, Strasbūro freskos mįslė: kaip XV a. piešinyje atsidūrė Lietuva ir kodėl ji be žirgo?, lrt.lt, 2022


Grima miestelyje 1716 m. pradėtas statyti tiltas per Muldės upę, kurį suprojektavo architektas Matthäus Daniel Pöppelmann. Dabar ir vadinamas jo vardu - Pöppelmannbrücke. Tiltas pastatytas geresniam pašto susisiekimui tarp Drezdeno ir Leipcigo Saksonijoje. Saksonijos kurfiurstai Augustas Frydrichas I (Augustas II) ir Augustas Frydrichas II (Augustas III) 1694–1763 (su pertrauka 1704–09) buvo ir Lenkijos karaliai ir Lietuvos didieji kunigaikščiai. Tiltas dekoruotas Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Augusto II, dar vadinamo Stipriuoju, herbu, kuriame matyti ir Vytis.

Po herbu esantis užrašas skelbia, kad tiltas pastatytas Lenkijos karaliaus ir Saksonijos kurfiursto Frydricho Augusto lėšomis senojo tilto vietoje.

2002 m. tiltą apgadino potvynis, 2012 m. jis perstatytas.

https://www.grimma.de/info/poi/steinerne-muldenbruecke-poeppelmannbruecke-grimma-900010794-27290.html


Paryžiaus Šventosios koplyčios restauracija

Vilniaus universiteto Architektūros katedros auklėtinis Liucijus Vyganauskis nuo 1839 m. prižiūrėjo Paryžiaus Šventosios koplyčios restauravimą.

Vilniaus universiteto Architektūros katedros auklėtinis Liucijus Vyganauskis (Lucjan Wyganowski, 1809–1886) buvo iš tų architektų restauratorių, kurių veikla skatino neogotikos įsigalėjimą Europoje ir Lietuvoje. Po 1831 m. sukilimo L. Vyganauskis išvyko į Prancūziją, apsigyveno Amjeno mieste. Susižavėjęs čionykšte katedra, dažnai ją piešdavo, mėgindamas išsiaiškinti konstrukciją ir formas. Dėl prancūzų romantikų susidomėjimo gotika L. Vyganauskio piešiniai atrinkti į parodą, jis pakviestas į Paryžių ir ėmė bendradarbiauti su įžymiu architektu restauratoriumi Žanu Baptistu Lasusu (Jean Baptiste Lassus). Pastarasis L. Vyganauskiui pavedė prižiūrėti gotikos pastatų konservavimo ir restauravimo darbus, tarp jų ir Paryžiaus Šventosios koplyčios restauravimą.

Kartu su Ž. B. Lasusu projektavo naujus pastatus: vieną pirmųjų neogotikinių bažnyčių Paryžiuje - Saint-Jean-Baptiste de Belleville, kuri buvo pastatyta tarp 1854 m. ir 1859 m., vizitiečių vienuolyno namus Monparnase, reprezentacinius rūmus kunigaikščiui Saltykovui Eliziejaus laukuose. Prancūzijos periferijoje konservavo ir restauravo Nanto (Nantes), Šalono (Chalons), Muleno (Moulin), kitų miestų bažnyčias.

L. Vyganauskis rinko straipsnius apie gotiką, ruošė mokslinį darbą apie šio stiliaus konstrukcijų ir meninių formų ypatybes. Laiškuose į Lietuvą pakiliai rašė apie negęstančią gotikinės architektūros vertę. Sutikęs Paryžiuje tautiečius, L. Vyganauskis žadėjo grįžti į Lietuvą, konservuoti ir restauruoti jos pilis.

Adomonis Tadas, Adomonytė Nijolė, Lietuvos dailės ir architektūros istorija II, Vilnius, Vilniaus dailės akademijos leidykla, 1997
https://www.vle.lt/straipsnis/sventoji-koplycia/

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Atmintinos vietos


Voterberio Šv. Juozapo bažnyčia ir lietuvių klubas


Susijusios asmenybės: Vytautas Didysis, Jogaila

Susiję laikotarpiai: 14 a., 18 a.

Reikšmė Lietuvai: Liudija Lietuvos didžiųjų kunigaikščių Vytauto ir Jogailos paramą dominikonams

Nuo XIV a. Lucke veikė dominikonai, kurie įsikūrė šalia Žemutinės pilies. Amžiaus pabaigoje vienuolius pastebimai rėmė valdovai Jogaila ir Vytautas: 1390 m. funduojant Jogailai ir 1393 m. Vytautui, pastatytas vienuolynas ir Švč. Mergelės Marijos bažnyčia. Šioje bažnyčioje nuo XVI a. buvo stebuklais garsėjęs Dievo Motinos atvaizdas, kuris dabar yra Lucko katedroje.

Iki šiol išlikę dominikonų vienuolyno mūriniai pastatai statyti XVIII a.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Klajumienė, Dalia, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

LDK (iki 1569 m.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.)


Rodūnia yra miesto tipo gyvenvietė netoli Lietuvos sienos. Nuo 1217 m. Rodūnia minima istorijos šaltiniuose (kitais duomenimis, nuo 1387 m.). 1387 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valsčiaus centras, valdytas kunigaikščio Skirgailos.

XIV–XVII a. prie Rodūnios buvo pilis, 1440 m. – Lietuvos didžiojo kunigaikščio ir Lenkijos karaliaus Kazimiero Jogailaičio dvaras (minimas ir 1569 m.). 1473 m. Rodūnia minima kaip Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės gyvenvietė. 1538 m. Rodūnios miestelyje buvo turgavietė, 7 gatvės, 210 namų, 11 parduotuvių (7 midaus, 3 alaus, 1 degtinės).

1556 m. pastatyta bažnyčia. 1567 m. Rodūnios seniūnija prijungta prie Lydos pavieto. 1649 m. Rodūnia gavo Magdeburgo teisę ir herbą. Per karą su Rusija 1654–1567 m. miestelis nukentėjo nuo gaisrų. 1752 statyta Rodūnios parapijos bažnyčia sudegusi, atstatyta 1801 ir 1933 m.

XIX a. I pusėje – XX a. pr. Rodūnia buvo valsčiaus centras. 1910–1924 m. lenkai Rodūnios bažnyčioje kėlė riaušes, drausdami lietuviškai melstis ir giedoti, bažnyčia kelis kartus buvo uždaryta. 1920–1939 m. Rodūnia buvo okupuota Lenkijos. Nuo 1939 m. priklauso Baltarusijai. XXI a. pr. lietuvių pamaldos panaikintos.

1915 m. parapijoje buvo 9338 lietuviai. 1919–1939 m. Ryto draugijos pradinės mokyklos, skaityklos veikė Karagauduose, Sklodonyse, Smilgiuose, Vygonyse. Plikiuose, Piliakalnyje, Pavalakėje, Klaišiuose, Kurkėse ir kituose Rodūnios parapijos kaimuose ilgai išsilaikė lietuvių kalba. 1952 m., 1959 m., 1963 m., 1971 m. ir 1986 m. Rodūnios ir apylinkių gyventojų – pietų aukštaičių (vakarų dzūkų) – šnektą tyrė kalbininkai ir tautosakininkai, 1974–1975 m. kompleksinė Vilniaus, Minsko ir Maskvos kalbininkų ekspedicija.

Rodūnioje 2016 m. veikė lietuvių sekmadieninė mokykla, ansamblis, Vilnijos draugijos Rodūnios klubas.

Garšva Kazimieras, https://www.vle.lt/straipsnis/rodunia
Manelis Eugenijus, Račis Antanas, Lietuvos istorija: enciklopedinis žinynas, II tomas (L-Ž), Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2016

Kazimieras Jogailaitis (1427–1492); Skirgaila (1354–1397)


Didžiosios lūšnos akademijoje (Académie de la Grande Chaumière) studijavo žymūs lietuvių skulptoriai Vincas Grybas (1925–28 m. skulptūros ir architektūros mokėsi pas Emilį Antuaną Burdelį) ir Antanas Mončys (1950 m. pas litvaką skulptorių Osipą Zadkine'ą). Čia taip pat 1928-29 m. pas E. A. Burdelį, mokėsi Plungėje gimęs garsus Pietų Afrikos Respublikos skulptorius, litvakas Izraelis Isakas Lipšičas (Israel-Isaac Lipshitz, Lippy Lipshitz).

https://www.vle.lt/straipsnis/vincas-grybas/
https://www.vle.lt/straipsnis/antanas-moncys/
http://revisions.co.za/biographies/lippy-lipshitz/
https://nauja.vgrybomuziejus.lt/vincas-grybas

Tarpukaris (1918-1940 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.)


Dabartinės Benicos (Benitsos) apylinkėse dar Vytauto laikais buvo apgyvendinti totoriai. XVI a. pradžioje čia buvo keletas palivarkų ir smulkesnių valdų, kurių dalis priklausė totoriams, dalis — vietos bajorams. XVII a. viduryje Benicos valda atiteko Kocielams. Ašmenos seniūnas Tadas Kocielas čia pastatydino rūmus. 1779—1781 m. pagal Karlo Spampanio (Carlo Spampani) projektą sumūryti ir skulptoriaus Karolio Jelskio dekoruoti rūmai neišliko.

Bernardinų konventą (veikė iki 1851 m.) prie Švč. Trejybės bažnyčios 1701 m. fundavo Trakų vaivada Mykolas Kazimieras Kocielas. Bažnyčios kriptose buvo laidojami Kocielų giminės nariai. Nors šventovė apleista ir neveikia nuo 1948 m. (1988 m. trumpam grąžinta tikintiesiems), viduje išliko Tado ir Mykolo Kazimiero Kocielų antkapių nuolaužų. Tikėtina, kad Tado Kocielo antkapio autorius — Vilniaus skulptorius Karolis Jelskis. Išliko dalis bažnyčios šventoriaus tvoros ir vartai.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Tadas Kocielas (1736–1799); Carlo Spampani (m. 1785); Kocielos; Karolis Jielskis; Mykolas Kazimieras Kocielas (1644–1722)


Paminklas Adomui Mickevičiui pastatytas 1898 m. Turgaus aikštėje pagal Teodoro Rygerio projektą. Monumente poetas stovi ant pjedestalo, apsupto alegorinių figūrų, kurios simbolizuoja Tėvynę, Mokslą, Drąsą ir Poeziją. Figūros buvo išlietos Romoje. Monumentas atidengtas minint šimtąsias poeto gimimo metines dalyvaujant A. Mickevičiaus vaikams. 1940 m. Vokietijos okupacijos metu paminklas nugriautas, atstatytas 1955 m.

Nors Adomas Mickevičius niekada nesilankė Rusijai priklausiusioje Lenkijos dalyje, jis yra laikomas vienu žymiausių lenkų romantizmo poetu. A. Mickevičiaus  gyvenimas, veikla ir kūryba glaudžiai susiję su Lietuva: 1815–19 m. jis studijavo Vilniaus universitete (Gamtos ir matematikos, vėliau Literatūros ir laisvųjų menų fakultete). Didelę įtaką jam darė J. Lelewelio istorijos paskaitos, ypač apie Lietuvos praeitį. 1817 m. su kitais įkūrė nelegalią studentų filomatų draugiją. 1819–23 m. apskrities mokykloje Kaune dėstė literatūrą, lotynų kalbą, antikinę istoriją, poetiką, retoriką, gramatiką ir politinę ekonomiką. 1822 m. įgijo filosofijos magistro laipsnį. Rusijos valdžiai susekus filomatus suimtas ir 1823–24 m. kalintas kalėjimu paverstame Vilniaus bazilijonų vienuolyne, po to ištremtas į Rusiją.

A. Mickevičiaus kūryba skatino lietuvių tautinį judėjimą, tautinės savimonės ugdymą. V. Kudirkos Tautiškos giesmės pradžia yra poemos Ponas Tadas pradžios parafrazė. A. Mickevičiaus poezijos buvo veikiami Lietuvos tautinio atgimimo pradininkai A. Baranauskas, J. Basanavičius, S. Matulaitis, M. Biržiška, P. Vileišis. Pats A. Mickevičius laikė save bendros Lietuvos bei Lenkijos valstybės piliečiu, vadino Lietuvą savo tėvyne.

A. Mickevičiaus palaikai 1890 m. pervežti iš Paryžiaus ir palaidoti Vavelio katedroje.

Šostakovski Juzef, https://www.vle.lt/straipsnis/adomas-mickevicius/
https://web.archive.org/web/20080308031812/http://www.krakow.pl/en/miasto/abc/?id=18.html


Geranainys buvo vienos svarbiausių XV—XVI a. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikų giminių — Goštautų — tėvonija. XVI a. pirmoje pusėje Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didysis kancleris ir Vilniaus vaivada Albertas Goštautas čia pastatydino pilį. Prieš ištekėdama už Žygimanto Augusto, čia gyveno Barbora Radvilaitė, Stanislovo Goštauto našlė.

Geranainių pilis buvo reikšmingas XV ir XVI a. sandūros Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės fortifikacijos pavyzdys. Per XVII a. vidurio karą su Maskva pastatas sugriautas, bet vėliau atstatytas. Galutinai pilis sugriauta XIX a. viduryje. Išlikę tik pilies mūro fragmentų, pylimų ir gynybinių griovų pėdsakų.

Albertas Goštautas taip pat fundavo ir Šv. Mikalojaus bažnyčios statybas. Ji pastatyta iki 1519 m. kartu su pilimi ir galbūt turėjo pilies koplyčios paskirtį. Albertas Goštautas 1539 m. testamentu bažnyčiai padovanojo nemažai prabangių liturginių reikmenų. Dalis jų, pavyzdžiui Geranainių didžioji monstrancija, vėliau pateko į Vilniaus katedros lobyną (eksponuojama Bažnytinio paveldo muziejuje Vilniuje). Po 1779 m. gaisro Bažnyčia perstatyta ir įgijo vėlyvojo baroko formų.

Geranainių dvaras ir valsčius iki 1542 m. priklausė Goštautams, o po to buvo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valstybinis dvaras.

XVII–XVIII a. Geranainys buvo seniūnijos centras. Nuo 1670 m. iki XVIII a. pab. pajamos iš Geranainių dvaro buvo skirtos Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės artilerijai išlaikyti, čia veikė parako gamykla. Apie 1730 m. pijorai čia įsteigė mokyklą, bet jėzuitai ją netrukus uždarė. 1748 m. Geranainys gavo Magdeburgo teises. 1922 m. miestelį užėmė Lenkijos Respublika, o 1939 m. miestelis priskirtas Baltarusijos SSR. 1792 m. čia buvo 306 gyventojai, 1905 m. – 316, o 1970 m. – 397 gyventojai.

Geranainių apylinkės priklausė lietuvių kalbos arealui. XVII–XVIII a. dėl karų, maro ir bado protrūkių miestelio gyventojų sudėtis keitėsi. Lietuvių kalbos vartojimo sferą čia, kaip ir visame lietuvių-gudų paribio ruože, ilgainiui mažino silpstantis Lietuvos valstybingumas, sulenkėję dvarai, lenkiška, vėliau rusiška mokykla, lenkėjanti katalikų bažnyčia. 1787 m. dekretu daugelyje vietos bažnyčių, įskaitant į Geranainių bažnyčią, panaikintos pamaldos lietuvių kalba. Lietuvių kalba imta vis mažiau vartoti. XIX a. I pusėje ji vyravo iki Žirmūnų-Trakelių-Vijos linijos. 1857 m. P. Keppeno duomenimis (kuriuos surinko katalikų dvasininkai), pusė Geranainių miestelio ir aplylinkių gyventojų sudarė lietuviai, kiti buvo lenkai (pusė šių – lietuvių kilmės). XX a. pr. lietuvių spaudos duomenimis vieni čia dirbę dvasininkai manė, kad lietuvių yra trečdalis gyventojų, kiti – kad apie pusę, treti teigė, kad iš 3236 katalikų 300–400 kalba lietuvių kalba. Lietuviškai mokančių žmonių daugiausia buvo Geranainių apylinkės šiaurės ir šiaurės vakarų dalyse (kaimuose, kurie siekė kitas tuo metu dar lietuviškas apylinkes). XX a. 7 dešimtmetyje dalis senųjų gyventojų dar kalbėjo lietuviškai.

Manelis Eugenijus, Račis Antanas, Lietuvos istorija: enciklopedinis žinynas, I tomas (A-K), Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2011
Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Goštautai; Albertas Goštautas (1480–1539); Barbora Radvilaitė (apie 1522 / 1523–1551)


Vilniaus universiteto Architektūros katedros auklėtinis Liucijus Vyganauskis (Lucjan Wyganowski, 1809–1886) buvo iš tų architektų restauratorių, kurių veikla skatino neogotikos įsigalėjimą Europoje ir mūsų krašte. Po 1831 m. sukilimo L. Vyganauskis išvyko į Prancūziją, apsigyveno Amjeno mieste. Susižavėjęs čionykšte katedra, dažnai ją piešdavo, mėgindamas išsiaiškinti konstrukciją ir formas. Dėl prancūzų romantikų susidomėjimo gotika L. Vyganauskio piešiniai atrinkti į parodą, jis pakviestas į Paryžių ir ėmė bendradarbiauti su įžymiu architektu restauratoriumi Žanu Baptistu Lasusu (Jean Baptiste Lassus). Pastarasis L. Vyganauskiui pavedė prižiūrėti gotikos pastatų konservavimo ir restauravimo darbus. Nuo 1839 m. jis prižiūrėjo Paryžiaus Šventosios koplyčios, nuo 1845 m. - Dievo Motinos katedros restauravimą. Prancūzijos periferijoje konservavo ir restauravo Nanto (Nantes), Šalono (Chalons), Muleno (Moulin), kitų miestų bažnyčias. Kartu su Ž. B. Lasusu projektavo naujus pastatus: bažnyčią Paryžiaus Beviljė dalyje, vizitiečių vienuolyno namus Monparnase, reprezentacinius rūmus kunigaikščiui Saltykovui Eliziejaus laukuose. Mirus Ž. B. Lasusui, L. Vyganauskis pradėjo bendradarbiauti su dideliu gotikos žinovu, garsiu architektūros istoriku bei teoretiku, architektu restauratoriumi Viollet Le Duc. Iš pradžių dirbo prie tos pačios Paryžiaus Dievo Motinos katedros, prie ištirtos Amjeno ir Reimso katedrų, nuo 1858 m. — prie Pjerefono (Pierrefonds) pilies mokslinio tyrimo darbų, vadovavo pilies restauracijai. Padarė tikslų Pjerefono pilies modelį, kuris buvo daug kartų eksponuotas ir publikuotas spaudoje. L. Vyganauskio pasiūlymu ir jam vadovaujant atlikti Šartro (Chartres) ir Le Manso katedrų, Barle— Diuko (Bar Le Duc) koplyčios, Saint-Jean-aux-Bois vienuolyno restauracijos darbai.

L. Vyganauskis rinko straipsnius apie gotiką, ruošė mokslinį darbą apie šio stiliaus konstrukcijų ir meninių formų ypatybes. Laiškuose į Lietuvą pakiliai rašė apie negęstančią gotikinės architektūros vertę. Sutikęs Paryžiuje tautiečius, L. Vyganauskis žadėjo grįžti į Lietuvą, konservuoti ir restauruoti jos pilis.

Adomonis Tadas, Adomonytė Nijolė, Lietuvos dailės ir architektūros istorija II, Vilnius, Vilniaus dailės akademijos leidykla, 1997
Timbert Arnaud, Viollet-le-Duc et Pierrefonds: Histoire d'un chantier, 2017, https://books.openedition.org/septentrion/33672?lang=en


Susijusios asmenybės: Liubartas, Teodoras Ostrogiškis, Aleksandras Patrikaitis, Bogušas Koreckis

Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a., 16 a., 17 a., 18 a., 19 a.

Reikšmė Lietuvai: Vietovė susijusi su Gediminaičiais, išlikę LDK didikų funduotų pastatų

Korecis (Корець, Korets’) - miestas buvusioje Voluinės vaivadijoje, pirmą kartą minimas 1150 m. Su Lietuvos Didžiąja Kunigaikštyste susijusi ankstyvoji vietovės istorija. 1340 m. Korecis atiteko naujam Voluinės šeimininkui Gedimino sūnui Liubartui. 1386 m. Jogaila Korecį padovanojo Teodorui Ostrogiškiui. Apie 1407 m. Vytautas vietovę paskyrė Narimanto Gediminaičio anūkui Aleksandrui Patrikaičiui, kuris davė pradžią kunigaikščių Koreckių giminei. Vėliau miestas atiteko Zaslavskiams, Sanguškoms, Čartoriskiams.

Pirmoji medinė Korecio pilis suręsta dar XIV a. antroje pusėje, Liubarto laikais. 1550 m. Bogušas Koreckis pastatė bastioninę pilį. Pilį nuo sausumos skyrė gilus griovys užpildytas Korčyko upės vandeniu. Į pilį buvo patenkama galingu tiltu. XVII-XVIII a. pilis esmingai perstatyta. Paskutinį kartą ją perstatė Čartoriskiai XVIII a. aštuntame dešimtmetyje. Pilis buvo perstatyta į barokinę rezidenciją. Išliko keturių arkų tiltas jungęs pilį ir rūmus su miesteliu - vienas seniausių tiltų Ukrainoje.

Korecyje taip pat yra Koreckių funduotas pranciškonų vienuolynas ir Šv. Trejybės bažnyčia (1620),  Šv. Antano bažnyčia, Čartoriskių funduota Šv. Mikalojaus cerkvė (1834) - Čartoriskiai specialiai pastatė naują cerkvę, kad katalikų parapijinė būtų palikta tikintiesiems.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Susijusios asmenybės: Gediminas, Vytautas, Švitrigaila, Bona Sforca, Žygimantas Senasis, Joachimas Lelevelis

Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a., 16 a., 17 a., 18 a., 19 a.

Reikšmė Lietuvai: Vytauto statytos ir Bonos Sforcos rekonstruotos mūrinės pilies liekanos, miesto ryšiai su Vilniaus Universitetu.

Kremenecis (Кременець, Kremenets’) - Voluinės miestas, įsikūręs Karpatų kalnų apsuptoje lygumoje prie Ikvos upės. Viduramžiais Kremenecis buvo laikomas didžiausiu Voluinės miestu. Vienas kalnų, vadinamas Bonos vardu, su pilies griuvėsiais yra iškilęs tiesiai virš miesto. Šią Kijevo Rusios valdytą vietovę 1320 m. užkariavo Gediminas, buvo pastatyta medinė pilis. Dėl miesto kovojo Lenkija su Lietuva. 1418 m. Kremenecį užėmė Vytautas, kuris čia pastatydino naują mūrinę pilį, kuri išgarsėjo savo fortifikacija, patrankų ir kitų tais laikais modernių ginklų gausa. Šioje pilyje už sąmokslą prieš Vytautą buvo įkalintas Švitrigaila.

XVI a. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Žygimanto Senojo žmona Bona Sforca rekonstravo tvirtovę renesanso dvasia. Tvirtovė turėjo aukštas sienas, 3 bokštus, kareivines, parako saugojimo pastatus, buvo aprūpinta patrankomis. Bona taip pat pastatydino Kremenecio špitolę, tiltą, vartus. Pilies kalnas iki šiol vadinamas Bona. 1533 m. rūmus ir miestą Žygimantas Senasis padovanojo savo nesantuokiniam sūnui, Vilniaus vyskupui Jonui, kuris fundavo Kremenecio varpinę. 1564 m. Žygimantas Augustas suteikė privilegijų miesto žydų bendruomenei.

XVII a. viduryje Kremenecio pilį sugriovė kazokai ir nuo to laiko ji neatstatyta. Dabar išlikę dviejų bokštų, gynybinių sienų , gyvenamojo pastato griuvėsiai.

Beveik visi išlikę senieji Kremenecio sakraliniai pastatai iškilo po Liublino unijos, kai miestas jau priklausė Lenkijos Karalystei. Apie 1631 m. kunigaikščiai Vyšnioveckiai ir Zbaražskiai fundavo mūrinę pranciškonų bažnyčią ir vienuolyną. Įdomu tai, kad šis vienuolynas finansiškai rėmė Vilniaus universitetą.

XVII a. mieste įsikūrė jėzuitai, įsteigė čia kolegiją. Jėzuitų Šv. Ignaco Lojolos ir Šv. Stanislovo Kostkos bažnyčia pastatyta 1731-1746 m. pagal jėzuitų architekto Pauliaus Gižickio projektą. Ją fundavo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos kunigaikščiai Višnioveckiai. Jėzuitų kolegija palaikė itin glaudžius ryšius su Vilniaus universitetu - XIX a. ji buvo reformuota į gimnaziją, pavaldžią Vilniaus universitetui. Taip pat joje dirbo ir politikas, istorikas, knygotyrininkas, numizmatas, Vilniaus Universiteto dėstytojas Joachimas Lelevelis (1786 -1861), palaidotas Vilniuje.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Račiūnaitė, Tojana, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

LDK (iki 1569 m.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.); Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.)


Latvijos Fotografijos muziejuje saugomos Juozo Kazlausko fotografijos.

Juozas Kazlauskas (1942 m. Žvirbliškėse (Molėtų vlsč.) - 2002 m. Vilniuje) - lietuvių fotografas, kino operatorius, režisierius. 1949–57 m. gyveno tremtyje Irkutsko srityje. 1972 m. baigė Kinematografijos institutą Maskvoje. 1969–75 m. Lietuvos kino mėgėjų draugijos, 1975–87 m. Lietuvos kino studijos dokumentinių filmų operatorius, režisierius. Nufilmavo S. Beržinio, A. Dausos, L. Pangonytės, R. Verbos ir kitų režisierių filmų. Sukūrė dokumentinių filmų, reportažinių fotografijų.

Svarbiausi fotografijų ciklai: Žuvusių poliarinių ekspedicijų pėdsakais (1975–92 m.), Vilemo Barenco karavelės pėdsakais (1978–88 m.), Prie Karos ir Laptevų jūrų (1978–92 m.), Tremtis (1987–92 m.), Lietuva nuo Sąjūdžio iki šių laikų (1987–1999 m.), Čečėnija (1992–95 m.), Černobylis (1997 m.). Surengė individualių parodų Lietuvoje ir užsienyje.

Fotoalbumai: Teesie... (1990 m.), Tarp Nemuno vingių: Birštonas (1996 m.), Fotografija (2010 m.).

Žvirgždas Stanislovas, https://www.vle.lt/straipsnis/juozas-kazlauskas

Kilnojamasis kultūros paveldas; Fotografijos, kino juostos ir jų negatyvai

Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.); Nepriklausomybės atkūrimas (nuo 1990 m.)


Pranciškonų vienuolynas, koplyčia ir mokykla Kenebankporte

Kurortiniame Meino valstijos mieste, kuriame Kenebanko upė įteka į Atlanto vandenyną, 1947 m. Lietuvių Pranciškonų vienuolynas įsigijo 1905 m. pramoninko Viljamo A. Rodžerso „pagal tikrą Elžbietos tradiciją“[1] statytą dvarą su parku. Pastatą projektavo kompanija „Green and Wicks Architects“ iš Bufalo, o parką kūrė „Olmsted Brothers” landšafto architektai iš Bruklino. Ilgainiui šioje vietoje susiformavo vienas iš stipriausių lietuviškumo židinių rytinėje pakrantėje. Buvusiame dvare 1959 m. duris atvėrė Šv. Antano gimnazija, kuri veikė iki 1969-ųjų. Vietoje jos dabar yra svečių namai.

Greta pastato 1953 m. pranciškonų iniciatyva prijungta koplyčia. Jos įspūdingus ekspresionistinius vitražus, metalinį dekorą ir bareljefus sukūrė vienas iškiliausių 20 a. lietuvių menininkų Vytautas Kazimieras Jonynas. Koplyčią Kenebankporte Portlando vyskupas Piteris Geretis pašventino kiek vėliau, 1967 m. rugpjūčio 6 d. Nors 1963 m. parengto projekto (pirmasis variantas?) autoriumi įvardijamas Vytautas Kazimieras Jonynas, tačiau galutinį projekto variantą parengė lietuvių dailininkas ir architektas Alfredas Kulpa-Kulpavičius[2]. Pranciškonai koplyčią dedikavo „Tylinčiąjai bažnyčiai, komunistų persekiojamai už geležinės uždangos“[3]. Prie pastato interjero dekoravimo prisidėjo ir dailininkė Irena Griežė[4].

Vystant vienuolyno parko teritoriją, 1953 m. pastatyta Lurdo grota, Vytauto Kazimiero Jonyno reljefas „Kovojanti ir kenčianti bažnyčia“, o 1959-aisiais pašventinti Kenebankporto kryžiaus keliai, dedikuoti žuvusiems už Lietuvos laisvę.

Vaidas Petrulis

[1] Istorinis lietuvių Pranciškonų vienuolynas. Šv. Pranciškaus Varpelis, 1959 m. rugpjūtis, p. 226–234, p. 228.

[2] Šventinama koplyčia. Dirva, 1967 m. liepos 28 d., p. 5.

[3] Ibid., p. 5.

[4] Andriušytė-Žukienė, Rasa. Akistatos. Dailininkas Vytautas Kazimieras-Jonynas pasaulio meno keliuose. Vilnius: Lietuvos dailės muziejus, 2007, p. 140.

Alfredas Kulpa - Kulpavičius; Vytautas Kašuba


Poznanėje, greta citadelės, britų karių kapinėse palaidotas lietuvių lakūnas Romualdas Marcinkus. Jis buvo vienas iš Sąjungininkų aviacijos karininkų, surengusių garsųjį pabėgimą iš „Stalag Luft III“ lagerio.

Romualdas Marcinkus gimė Jurbarke 1907 07 22 d. 1929 Kaune baigė Karo mokyklą, 1932 – Vytauto Didžiojo karininkų kursų Aviacijos skyrių. 1927–38 žaidė Lietuvos futbolo rinktinėje. Nuo 1933 lakūnų parašiutizmo instruktorius, parodomųjų šuolių meistras. 1934 dalyvavo 25 dienų trijų ANBO‑IV lėktuvų grandies, vadovaujamos Antano Gustaičio, 10 000 km skrydyje per Europą (nusileidžiant 12 valstybių sostinėse). 1940 išvyko iš Lietuvos, įstojo į Prancūzijos armijos oro pajėgas, Prancūzijai kapituliavus, – į Jungtinės Karalystės Karališkąsias oro pajėgas. Viensparniu naikintuvu Hurricane dalyvavo oro mūšiuose su naciais. 1944 numušus lėktuvą paimtas į nelaisvę. Nacių Stalag Lufto III lageryje Žaganyje kartu su kitais Sąjungininkų aviacijos karininkais 1944 kovo 24 d. naktį surengė pabėgimą - išsikastu požeminiu tuneliu pabėgo 76 įvairių tautybių belaisviai. Kartu kalintųjų vadintas "René", Romualdas prisidėjo savo žiniomis ir gebėjimais organizuojant pabėgimą. Gerai mokėjo anglų, prancūzų, vokiečių, lenkų ir rusų kalbas. Jo užduotis buvo ieškoti vokiškuose laikraščiuose bet kokios informacijos, susijusios su Baltijos pajūriu ir Olandija. Tačiau jau 1944 m. kovo 26 d. su trimis likimo draugais jis buvo sulaikytas Pilos stotyje. Pabėgimas sukėlė didelį atgarsį ir pasipiktinimą Reicho valdžioje. Penkios dešimtys pabėgėlių buvo nubausti mirties bausme už pabėgimą, 1944 m. kovo 29 d. miške prie Prucės miestelio bausmė įvykdyta ir kpt. Romualdui Marcinkui.

Tik 1948 m. R. Marcinkaus palaidojimo vieta buvo identifikuota ir urna su jo palaikais perkelta į britų karių kapines Poznanėje, Lenkijoje. Išlikę kaliniai prie „Stalag Luft III“ 1944 m. pabaigoje pastatė memorialą penkiasdešimčiai nužudytų bendražygių.

Pagal Paulo Brickhillo atsiminimus, kuriuose autorius pasakoja neįtikėtiną istoriją apie tai, kaip daugiau nei 600 kalinamų belaisvių sutelkė jėgas, kad paspruktų, 1963 m. pastatytas žymus „Oskarui“ ir „Auksiniam gaubliui“ nominuotas filmas „Didysis pabėgimas“ (The Great Escape).

https://www.vle.lt/straipsnis/romualdas-marcinkus

A.Grigienė, https://jkgg.lt/karo-lakunas-ir-tarpukario-futbolo-legenda-romualdas-marcinkus/

Tomasz Lewandowski, Lietuvis karys, Aušra, 2005 12 14


Įžymi tapytoja ekspresionistė Mariana fon Veriovkina gimė 1860 rugpjūčio 29 dieną Tuloje. Jos tėvas Vladimiras Veriovkinas (1821–1896) iš dvarininkų kilęs kariškis, motina Jelizaveta Dragan (1834–1885) taip pat kilusi iš dvarininkų, Tulos gubernatoriaus duktė.

1868 metais Vladimiras Veriovkinas buvo perkeltas į Lietuvą. Iki 1876 metų tarnavo Vilniaus apygardos viršininku.

Mariana nuo šešerių metų gyveno Vilniuje. Mergaitę mokė privatūs mokytojai, o nuo dvylikos ji (1872–76) ji eksternu mokėsi Vilniaus aukštesniojoje Marijos mergaičių mokykloje. Ji gavo gerą klasikinį išsilavinimą, tėvai ypač daug dėmesio skyrė kalbų mokymui.

1879 metais šeima persikėlė iš Vilniaus į Liubliną ir tais pačiais metais įsigijo Vyžuonėlių dvarą prie Utenos. Šis dvaras šeimos pramintas „Blagodat“ (Palaima) buvo vieta kur Mariana leido vasaras ir kur ją traukė sugrįžti kaip į gimtuosius namus.

Vyžuonėlių dvare Veriovkina pradeda tapyti, daugiausiai vietinių tipažų portretus. Ten buvo pastatytas ir nedidelis namelis – menininkės ateljė. Dvidešimt dviejų ji išvyksta dailės mokytis į Maskvą. 1882–1885 metais ji lankė Maskvos tapybos, skulptūros ir architektūros mokyklą. Po to ji persikėlė į Peterburgą ir lankė privačias žymaus tapytojo Iljos Repino (1844 –1930) pamokas. Pas Repiną menininkė susipažino su jo mokiniu Aleksejum fon Javlenskiu (von Jawlensky Alexei (1864–1941) su kuriuo greit tapo artima. Abu tapė jos dirbtuvėje Petropavlovsko tvirtovėje ir vykdavo vasarą į Vyžuonėlių dvarą. Jie nebuvo susituokę, bet kartu gyveno tris dešimtmečius.

1896 metais Veriovkina kartu su Javlenskiu išvyko dailės mokytis į Miuncheną. Sekančių metų pradžioje prie jų prisijungė Vasilijus Kandinskis (1866–1944).

1908–1909 metais Kandinskis su Gabriele Münter (1877–1962) ir Aleksejus fon Javlenskis su Veriovkina vasarodami ir dirbdami mažame miestelyje Murnau Alpių papėdėje patyrę prancūzų fovizmo įtaką ėmėsi bendrų meninių ieškojimų. Sugrįžę į Miuncheną Kandinskis su Javlenskiu 1909 metais įkūrė „Naująjį Miuncheno dailininkų susivienijimą“ (vok. Neue Künstlervereinigung München dar N.K.V.M.), kuriam priklausė ir Veriovkina, Gabriele Münter, Adolf Erbslöh (1881–1947), Alexander Kanoldt (1881–1939), Franz Marc (1880–1916), Karl Hofer (1878–1955).

Naujasis Miuncheno dailininkų susivienijimas gyvavo trumpai. Prasidėjo menininkų tarpusavio nesutarimai. Kandinskis ir Marc 1911–1912 įkūrę ekspresionistų grupuotę Mėlynasis raitelis (vok. der Blaue Reiter) ėmė rengti parodas. Prie jų prisijungė ir Veriovkina.

Visa ši antroji ekspresionistų dailininkų grupė susitelkė paskutinius metus prieš pirmąjį pasaulinį karą Miunchene. Jį tęsė antinatūralistines, Tilto (vok. Die Brücke) grupės pastangas ir judėjimo visumai suteikė pavadinimą ekspresionizmas.

Veriovkinos kaip ir daugumos kitų Naujojo Miuncheno dailininkų susivienijimo ir Mėlynojo raitelio narių kūriniuose dar buvo jugendo stiliaus (vok. Jugendstil) aidų: polinkio į romantiką, stilizuotų linijinių ritmų, dekoratyvių plokštumų. Ypač svarbus vaidmuo buvo skiriamas spalvos simbolinei reikšmei. Taip pat ir vėlesnėje kūryboje Veriovkina išsaugos šiuos bruožus ir dar labiau sustiprins ryškių spalvų ekspresiją ir polinkį į misticizmą. Išsilavinusios, daug kalbų mokančios, pasiturinčios aristokratės Marianos fon Veriovkinos salonas Miunchene šiuo periodu buvo svarbus traukos centras. Modernų meną kuriantiesiems įvairių šalių jaunesniems menininkams Veriovkina darė didelę įtaką.

Veriovkina iki pirmo pasaulinio karo Vokietijoje aktyviai dalyvavo svarbiose modernaus meno parodose: 1908 – Sezession parodoje Berlyne, 1909 – Naujojo Miuncheno dailininkų susivienijimo, 1912 – Mėlynojo raitelio ir 1913 – Rudens salono – Berlyne. 1913 metais vienoje svarbiausių to meto Berlyno galerijų „Der Sturm“ (Audra) įvyko pirmoji personalinė Veriovkinos paroda. Menininkė eksponavosi taip pat ir su avangardistais Rusijoje. 1910–1911 ji dalyvavo „Būgnų valeto” parodoje Maskvoje. 1914 metų pavasarį Veriovkina dalyvauja Vilniaus dailės draugijos parodoje. 1914–1915 metų sandūroje ta pati draugija surengė ir trijų dailininkų: Veriovkinos, Javlenskio ir Benciono Cukermano (1890–1944) parodą.

1909–1910 ir 1914 metais Veriovkina vėl lankėsi Lietuvoje. Ji viešėjo pas brolį Piotrą Veriovkina (1862–1946) – Kauno, o vėliau Vilniaus gubernatoriu lankėsi Vyžuonėlių dvare. Čia menininkė rado įkvėpimo savo kūrybai. Ypač įspūdingai laiškuose Javlenskiui ji aprašė Kauną: „Dieve, Dieve, kas per grožis! Ir linijos, ir spalvos ir formos, ir kompozicija erdvėje – pastaroji tokia, kad nieko panašaus nesu regėjusi. Dėl to, kad Kaunas yra tvirtovė, ir namai žemi, išskyrus bažnyčias ir kažkokius staiga aukštyn šaunančius namus, netikėtus baugius, it netikėtos bauginančios ryškios dėmės. Gatvės virsta į dangų, nuo kalno žemyn skrieja namai. Per stogus lipa juodi ir baisūs kaip vorai medžiai...“ arba „Užtikrinu tave, Kaunas – tai lobis dailininkui. Tamsu, žibintai neapšviečia, o tamsina gatves. Jų šviesiai violetinės ugnys kraupiai kabo tamsoje. Nusitęsusių žemų namų linija, o ja driekiasi žalių ir raudonų ugnelių klavišai – apšviestų krautuvėlių eiles. Ryškiai žali ryškiai raudoni dryžiai gula ant violetinio šaligatvio. Visame tame šešėlyje pilna juodų žmonių, kurie kalba tik apie vieną – meilę, kalba žargonu, lenkiškai, laužyta rusų kalba. Šnabždesys ir garsūs žodžiai raižo tylą kaip žali ir raudoni šviesos ruožai nakties tamsą. Kažkas baisaus, baisaus tvyro virš visko.“ Veriovkina eina dar toliau ir save sutapatina su šia vieta: „ar dėl to, kad viskas čia man, įgimta artima ir nesąmoningai suformavo mano sielą, aš matau ne tik išorinį nepaprasto grožio pasaulį, bet ir matau save pačią, visa tai, kas gyvena ir kenčia manyje nuo tada, kai save atmenu.“

Visa grupė Marianos fon Veriovkinos kūrinių skirta Kauno senamiesčiui ir dar keli svarbūs jos palikime – Vilniui ir Lietuvos provincijos motyvams.

Vos grįžusi į Miuncheną, prasidėjus pirmam pasauliniam karui. Veriovkina turėjo skubiai palikti Vokietiją. Kaip ir daugelis pabėgelių ji pasitraukė į neutralią Šveicariją. Čia atokiau nuo meno centrų ir prabėgo jos likęs gyvenimas Veriovkina patyrė nepriteklius, bet išliko stoiška ir toliau tapė dramatiškus paveikslus – daugiausiai simbolinio charakterio peizažus su figūrinėmis kompozicijomis.

1921 m. Veriovkina atsiskiria nuo Javlenskio.

1924 m. su Karl Schmidt-Rottluffu ir Christianu Rohlfs (1849–1938) ji įkuria menininkų grupę „Die Große Bär“ (Didysis lokys). Grupė eksponavosi Nierendorfo galerijoje (vok. Galerie Nierendorf) Berlyne.

Mariana Veriovkina mirė 1938 metų vasario 6 dieną Asconoje.

Ilgą laiką Aleksejaus fon Javlenskio – jos ilgamečio gyvenimo draugo ir globotinio šlovė buvo užtemdžiusi menininkės vardą. Pastaraisiais dešimtmečiais, ypač suklestėjus feminizmo judėjimui Veriovkinos kūrybai skiriama vis daugiau meno istorikų ir muziejininkų dėmesio.

Mums Mariana fon Veriovkina svarbi kaip viena iš aktyvių vieno pagrindinių klasikinio modernizmo judėjimų – ekspresionizmo aktyvi dalyvė ir savo ryšiais su Lietuva. Ji Lietuvoje užaugo, mielai į ją sugrįždavo, dalyvavo Vilniaus parodiniame gyvenime ir svarbiausia mūsų šalyje menininkė rado inspiracijų savo paveikslams.

Marianos fon Veriovkinos kūriniai šiandien saugomi Askonos moderniojo meno muziejuje, Lenbachhaus meno muziejuje Miunchene.

Prof. dr. Raminta Jurėnaitė


Skrantono Dievo Apvaizdos Lietuvių tautinė katalikų bažnyčia

Informacija apie šį objektą rengiama.

https://www.15min.lt/media-pasakojimai/katalikai-bet-kitokie-jav-egzistuoja-lietuviu-tautine-baznycia-nepavaldi-popieziui-1010


Rusų valdžios pasisavintos „Villa Lituania“ ambasados pastato garbei pavadinta vila ir čia pat veikianti Popiežiškoji lietuvių šv. Kazimiero kolegija suvaidino svarų vaidmenį okupacijos metais ir taip pat tapo pasaulio lietuvių susitikimo centru. 1946 m. Romoje, Casalmonferrato gatvės 20-ajame name, buvo įkurta kolegija. Čia prieglobstį nuo sovietinės priespaudos rado daugybė klierikų iš Lietuvos, galėję laisvai tęsti savo mokslus katalikiškuosiuose Romos universitetuose. Kolegija išleido virš 170 kunigų, kurie vėliau grįžo į Lietuvą ir sėkmingai tęsė savo misiją.

1959 m. kolegija nusipirko greta esantį pastatą „dvynį“ ir įkūrė svečių namus „Villa Lituania“. Iki 2012 metų jais rūpinosi Šv. Kotrynos kongregacijos seserys, o nuo 2014 metų – Šventosios Šeimos seserys iš Lietuvos. Nuo to laiko viloje yra laukiami keliautojai ne tik iš Lietuvos, bet ir iš įvairiausių pasaulio šalių.

Vila Lituania – ne tik svečių namai, bet ir maža lietuvybės salelė Romoje, turinti ilgą ir mūsų šaliai reikšmingą istoriją. Šiame mažame lietuvybės kampelyje savo susitikimus rengia Romos lietuvių bendruomenė, veikia lituanistinė mokyklėlė „Bitutė“.

https://www.itlietuviai.it/lietuviska-italija-map


Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Adomo Mickevičiaus paminklas ir skveras Varšuvoje

Paminklas buvo iškilmingai atidengtas 1898 m. gruodžio 24 d., minint 100-ąsias poeto gimimo metines. Autorius Cyprian Godebski.

Paminklas sunaikintas 1944 m. Jo kopija atidengta 1950 m.

https://muzhp.pl/pl/e/1535/odsloniecie-pomnika-adama-mickiewicza-w-warszawie

Adomas Mickevičius (1798–1855); Michał Radziwiłł Rudy - Mikalojus Radvila Rudasis (1870–1955)


Tadas Andrius Bonaventūra Kosciuška (1746 - 1817) - Lenkijos ir Lietuvos politikos ir karo veikėjas, vyriausiasis 1794 m. sukilimo vadas. T. Kosciuška save laikė lietuviu, laiškuose (1790 m.) pabrėždavo esąs Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pilietis.

T. Kosciuška dalyvavo 1775–83 m. Jungtinių Amerikos Valstijų nepriklausomybės kare, vadovavo įvairių objektų įtvirtinimui. JAV yra nemažai vietų, pavadintų Kosciuškos garbei. Viena jų - Kosciusko gyvenvietė Teksaso valstijoje.

https://www.vle.lt/straipsnis/tadas-andrius-bonaventura-kosciuska/

Nematerialus kultūros paveldas; Vietovardžiai


Tėvų Marijonų vienuolynas, Lietuvių katalikų spaudos rūmai ir „Draugas“ redakcija Čikagoje

1949 m. vykusiame Tėvų Marijonų Bendradarbių seime suformuota Tėvų Marijonų Statybos Komisija, kurios užduotis buvo pastatyti „katalikišką – lietuvišką aukštesniąją mokyklą berniukams, spaustuvę spausdinimui katalikiškų lietuviškų knygų bei laikraščių, didelę salę lietuviškai veiklai, koplytėlę ir vienuolyną“[1]. Projektu siekta įamžinti arkivyskupo Jurgio Matulevičiaus ir lietuvių vardą Amerikoje.[2] Ambicingas sumanymas patraukė ne tik lietuvių bendruomenės dėmesį, apie šį projektą rašė ir to meto „Chicago Sun-Times“ bei „Chicago Tribune“.

Dar 1909 m. įkurtas JAV lietuvių katalikų laikraštis „Draugas“ šeštajame deš. išgyveno pakilimo amžių ir buvo „sutelkęs per 1000 bendradarbių, korespondentų, informatorių visuose penkiuose pasaulio žemynuose kur tik yra lietuvių“[3]. Tokiai organizacijai reikėjo erdvios būstinės. Tuo tarpu vienuolyno pastate planuota įkurti Šv. Kazimiero provincijos centrą, gyvenamąsias patalpas dvidešimčiai vienuolių ir koplyčią.“[4]

Bemaž dešimtmetį trukęs lėšų rinkimo, sklypo paieškų bei statybų procesas buvo vainikuotas sėkme. 1957 m. Čikagoje atvertas didžiulis lietuvybės kompleksas – vienuolyno rūmai su koplyčia ir „Draugo“ redakcija. Abiejų pastatų projektus paruošė Prancūzijoje architekto išsilavinimą įgijęs ir 1935 m. Lietuvoje karjerą pradėjęs architektas Jonas Kovalskis-Kova[5].

Naujajam laikraščio „Draugas“ pastatui būdingos santūrios, modernistinės formos. Apie milijoną JAV dolerių kainavęs objektas atitiko to meto naujausius reikalavimus tokio tipo statiniams. Pastatas buvo statomas lietuvių profesionalų pastangomis: statybas vykdė „Neries“ bendrovė, o prižiūrėjo inžinierius Juozas Augustinavičius. Lėšų organizavimo komitetui vadovavo dar vienas garsus išeivijos statytojas ir inžinierius Antanas Rudis[6]. Vienuolynas taip pat pasižymėjo paprastomis, lakoniškomis, pokario modernizmo stilistikai artimomis formomis. Komplekse išsiskyrė tik koplyčia, kuri įgavo specifinę lietuviškos architektūros formą.

Įspūdingas lietuvių kompleksas, žymi vieną intensyviausių lietuviškos veiklos epizodų Čikagoje, Šiaurės Amerikoje ir lietuvių išeivijos istorijoje. Anot žymaus išeivijos vyskupo Vincento Brizgio, čia buvo kuriamas kultūros židinys, kurio „šiluma ir šviesa per įvairius leidinius pasiekia viso pasaulio lietuvius, išskyrus tik tuos komunistų vergijoje.“[7]

Vaidas Petrulis

[1] Visų draugijų dėmesiui. Draugas, 1949 m. lapkričio 15 d., p. 2.

[2] Tikrai nepaprastas seimas. Draugas, 1950 m. kovo 4 d., p. 3.

[3] J. Pr. Dienraščiui „Draugui“ 50 metų. Aidai, 1959 m. nr. 7, p. 319.

[4] Tėvai Marijonai vakar rėmėjų seime pateikė statybos planus. Draugas, 1953 m. kovo 28 d., p. 1.

[5] Ibid.
[6] „Draugo“ auksinis jubiliejus. Lietuvių dienos, 1959 m. vasario mėn, pp. 6–7, p. 6.

[7] Brizgys, Vincentas. Čikagoje geros naujienos. Draugas, 1956 m. birželio 13 d., p. 6.

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Atmintinos vietos; Architektūra (sakralinė)


Susijusios asmenybės: Konstantinas Ostrogiškis

Susiję laikotarpiai: 14 a.,16 a.

Reikšmė Lietuvai: LDK bajorų ir kunigaikščių Ostrogiškių statytas paminklas.

Svarbiausias Ostrogo paminklas – kunigaikščių Ostrogiškių pilis. Tai fortifikacinės, rezidencinės, sakralinės architektūros kompleksas – paminklas. Kunigaikštis Danielius 1341 m. čia pastatė mūrinę gynybinę pilį. Netaisyklingo plano pilis pastatyta maždaug 0,7 ha plote prie Garbarkos upelio, kurio vanduo buvo naudojamas pilies fosoms užpildyti. Pilis daug kartų buvo perstatyta. Po Konstantino  Ostrogiškio inicijuoto perstatymo pilis įgijo vėlyvojo renesanso bruožų.  XIX a. viduryje pilies teritorijoje Jablonovskiai pasistatė rūmus.

Pilies ansamblį sudaro keli išlikę pagrindiniai statiniai – pilies teritoriją supanti siena (statyta apie XV a. vidurį), joje esantys bokštai - Mūro, Naujasis (Apvalusis), Lucko bokštas-vartai ir Totorių bokštas-vartai ir Viešpaties Apsireiškimo cerkvė.

Seniausias pilies statinys yra Mūro bokštas, statytas dar XIV a. pabaigoje. Tai kvadratinio plano bokštas donžonas, jame buvo saugomos maisto atsargos, iškastas šulinys. Viršutinė bokšto dalis XIX a. pabaigoje – XX a. buvo perstatyta., tuomet pilis buvo pritaikyta muziejui ir bibliotekai. Mūro bokšte dabar veikia muziejus.

Naujasis arba Apvalusis bokštas yra statytas šiek tiek vėliau nei Mūro, jo viršutinė dalis permūryta XVI a. – užstatytas renesansinis atikas.

Lucko vartai-bokštas-barbakanas stovi ant kelio vedusio į Lucką. Bokštas pastatytas XV a. pabaigoje arba XVI a. pradžioje. Dabar jame veikia senųjų spaudinių muziejus.

Totorių bokštas-vartai pastatytas panašiu laiku kaip ir Lucko bokštas, pavadintas taip dėl kaimynystės su totorių priemiesčiu. Bokštas saugojo miestą nuo kelio į Voluinės Novgorodą pusės.

Pilies Viešpaties Apsireiškimo cerkvė (1521) buvo sudedamąja pilies gynybinės sistemos dalimi. Šventykla yra priskirtina specifinei LDK gynybinių gotikinių cerkvių grupei, kuriai būdingas bizantiškosios ir lotyniškosios sakralinės architektūros tradicijos derinimas bei apjungimas. Išlikusiose seniausiose cerkvės dalyse galime matyti akivaizdžius gynybinės architektūros elementus - šaudymo angas. Mūrinę cerkvę XVI a. pr. pastatė Konstantinas Ostrogiškis. Po vienu iš šiaurinės sienos langų išlikusi statybos data – 1521 m. Chmelnickio sukilimo metu (1648 m.) pilis, cerkvė ir jos rūsiuose buvę kunigaikščių Ostrogiškių palaidojimai buvo apnaikinti. Nuo XVII a. vidurio apie 200 metų cerkvė ir pilis nebuvo naudojama, apgriuvo. Rusų valdžia 1886-1891 m. cerkvę atstatė (perstatė) neobizantiniu stiliumi, pridėjo penkis kupolus (tipiškais ankstyvajai Kijevo Rusios sakralinei architektūrai). Perstatymo metu buvo sunaikinta didesnioji istorinės ir meninės vertės dalis - sunaikintas regionui būdingos stačiatikiškos gotikos savitumas, išliko tik senosios cerkvės planas, dalinai tūris, šiaurinė siena su kontraforsais ir šaudymo angomis.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (sakralinė); Architektūra (istorinė)


Meno kūriniai Varšuvos nacionaliniame muziejuje

Varšuvos nacionalinis muziejus (Muzeum Narodowe w Warszawie), vienas didžiausių Lenkijos dailės muziejų. Fondus sudaro (2019) daugiau kaip 830 000 kūrinių. Kolekcijos pagrindas – antikos, Bizantijos, viduramžių, 15–19 a. Vakarų Europos, Vidurinės Azijos ir Tolimųjų Rytų bei 16–20 a. Lenkijos dailės, miniatiūrų ir numizmatikos rinkiniai.

Muziejuje eksponuojamas garsusis Jano Mateikos „Žalgirio mūšis“ (1878),  yra nemažai Radvilų giminės atstovų, Abiejų Tautų Respublikos valdovų portretų.

https://www.vle.lt/straipsnis/varsuvos-nacionalinis-muziejus

Kilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė; Portretai


Dokumentai Austrijos Nacionaliniame archyve

Austrijos Nacionaliniame archyve (Österreichisches Staatsarchiv) saugomi su Lietuvos istorija susiję dokumentai. Tarp jų Abiejų Tautų Respublikos padalinimo dokumentai, žemėlapiai, Pirmojo pasaulinio karo nuotraukos.

https://www.archivinformationssystem.at/suchinfo.aspx

Kilnojamasis kultūros paveldas; Fotografijos, kino juostos ir jų negatyvai; Inkunabulai ir rankraščiai, žemėlapiai ir natos, knygos ir kiti leidiniai; Dokumentai

Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.); Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.)


Marko Antokolskio sukurtas antkapinis paminklas

Markas Antokolskis, tikr. Morduchas Antokolskis (1840 Vilniuje - 1902 Bad Homburge) - rusų skulptorius, litvakas. Gimtajame mieste gyveno iki 18 metų. Labai anksti pamėgo piešti, mokėsi prancūzų kalbos, domėjosi istorija ir literatūra. Skulptūros mokėsi Vilniuje, 1862–68 studijavo Sankt Peterburge, nuo 1868 tobulinosi Berlyne. Peterburgo dailės akademijos narys (1871). 1871–77 gyveno Romoje, 1878–1900 Paryžiuje.

Sukūrė istorinių asmenų portretinių skulptūrų (Ivanas Rūstusis 1871, 1875, Petras I 1872, Jermakas 1891), buitinės (Žydas siuvėjas 1864), religinės, mitologinės tematikos kompozicijų (Kristus prieš liaudies teismą 1876, Mefistofelis 1883), paminklų (Jekaterinos II, 1901 pastatytas Vilniuje, 1915 išvežtas į Rusiją). Kūryboje vyrauja filosofinė ir etinė problematika; kūriniai detalių formų, psichologizuoti. Kūrinių turi Lietuvos nacionalinis dailės muziejus, Lietuvos nacionalinis muziejus, Valstybinis Vilniaus Gaono žydų muziejus, kiti muziejai. Prancūzijos Garbės legiono ordinas (1878).

M. Antokolskio 1876 m. sukurtas Marijos Obolenskajos (1855-1873) antkapinis paminklas yra ne katalikų kapinėse Romoje, Testačio rajone.

https://www.vle.lt/straipsnis/mark-antokolskij
https://www.vilnijosvartai.lt/personalijos/markas-morduchas-antokolskis
https://www.lrt.lt/naujienos/kultura/12/1283073/garsus-litvakas-markas-antokolskis-nuolat-grizdavo-i-vilniu-cia-surado-ir-antraja-puse
https://sinopebeniculturali.com/ultimati-i-lavori-di-restauro-del-monumento-dedicato-a-maria-obolensky
Užsienio reikalų ministerijos informacija


Susivienijimo lietuvių Amerikoje kapinės, įkurtos 1909 m.
2009 m. minint kapinių šimtmetį, jose buvo atidengtas paminklas.

https://roslyn.akiosks.com/lithuanian


Łazienki (Lazenkos), Łazienki Królewskie (Karališkosios Lazenkos), tai XVII–XIX a. rūmų ir parko ansamblis Varšuvoje. XVI a. šioje teritorijoje buvo karalienės Onos Jogailaitės žvėrynas. XVII a. didžiojo maršalkos S. H. Lubomirskio nurodymu pastatytas barokinis paviljonas su vonios kambariu, vadinamuoju Łazni (nuo jo kilo Lazenkų pavadinimas). 1764 m. Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius Stanislovas Augustas Poniatovskis nupirko šią valdą ir įrengė savo rezidenciją. Jis daug prisidėjo prie ansamblio projektavimo. Vienas ansamblyje esančių pastatų - Didžioji oranžerija, pastatyta 1788 m. (architektas D. Merlini). Joje įrengtas teatras.

Oranžerijos teatro salėje yra išlikęs S. A. Poniatovskio herbas su Lietuvos Vyčiu. Senoji oranžerija išliko autentiška po masinio Varšuvos pastatų griovimo Antrojo pasaulinio karo metu.

S. A. Poniatovskio herbas su Vyčiais ženklina ir vieną  Lazenkų parko prieigą.

Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, https://www.vle.lt/straipsnis/lazienki/

teisinė apsauga šalyje suteikta; Stanislovas Augustas Poniatovskis (1732–1798)


Įsrutis (vok. Insterburg) – miestas, įsikūręs Ungurupės (Angerapės) pakrantėse. Vakaruose į ją įteka Įstra, ir upė gauna Priegliaus pavadinimą. Įsrutis yra sena nadruvių gyvenvietė. Sugriovę čia stovėjusią pilaitę kryžiuočiai čia pasistatė savo medinę pilį, kurią netrukus sunaikino lietuviai. 1336 m. kryžiuočiai pastatė mūrinę pilį iš akmenų ir plytų su keturiais bokštais, kuri virto komtūrijos centru. 1347 m. lietuviai ją vėl sunaikino. Atstatytą pilį 1370 m. užėmė Lietuvos didysis kunigaikštis Algirdas. 1409 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas nusiuntė į Prūsiją savo brolį Žygimantą, kuris nuniokojo Įsručio apylinkes ir išsivarė daug belaisvių.

1525 m. Įsrutis tapo apylinkės centru, 1583 m. gavo miesto teises ir herbą. 1782 m. Įsrutyje buvo 4528 gyventojai, o 1939 m. 48714 gyventojai. 1536 m. dvasininkas Jonas Tartyla (Batockis) pradėjo laikyti pamaldas lietuvių kalba. 1537 m. jo rūpesčiu buvo pastatyta bažnyčia, 1610 - 1612 m. pastatyta nauja. XX a. pr. šioje bažnyčioje lietuviškos pamaldos buvo laikomos tik du kartus per metus. Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčioje įrengtas sandėlis, 1978 m. joje kilo gaisras ir bažnyčia buvo visiškai nugriauta.

1707 m. į Įsrutį buvo paskirtas Jokūbas Perkūnas (čia miręs 1711 m.). Jis parašė lietuvių - vokiečių kalbų žodyną, domėjosi šnekamąja lietuvių kalba.

Nuo 1869 m. Įsručio mokykloje mokytojavo publicistas, poetas, vertėjas Liudvikas Pasargė, kuris buvo didelis Kristijono Donelaičio gerbėjas. Jis į vokiečių kalbą išvertė ir 1894 m. su paaiškinimais išleido K. Donelaičio „Metus". Lietuvių kalbos L. Pasargė išmoko iš F. Kuršaičio.

1924 m. Įsrutyje buvo pastatytas paminklas 12-ajam lietuvių ulonų pulkui, įkurtam 1860 m. Prūsijos kariuomenėje. Šis pulkas dalyvavo Prūsijos-Austrijos, Vokietijos-Prancūzijos bei Pirmajame pasauliniame karuose ir kitose karinėse operacijose. 1950 m. paminklas buvo sugriautas, 2006 m. atstatytas naujai.

Lietuvių veikla Įsrutyje suaktyvėjo prieš Pirmąjį pasaulinį karą. Jie skaitė Tilžėje ir kitur leidžiamą lietuvišką spaudą, čia lankėsi lietuvių visuomenininkai. Po Pirmojo pasaulinio karo Įsruties lietuvis F. Baželaitis drauge su kitais įkūrė Įsruties lietuvių draugiją, kuri veikė 1919–1920 m. Sueigose buvo dainuojama ir kalbama lietuviškai. Mieste veikė ir prūsų lietuvių susivienijimo skyrius.

Įsrutyje taip pat veikė 1910–1914 m. Gumbinės lietuvių draugija, čia vyko jos susirinkimai.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990

Jonas Berentas (1667–1737); Jonas Tartilavičius - Batakietis / Jonas Tartyla - Batockis (m. 1585); Merkelis Švoba (apie 1624–1663); Valentinas Fojerštokas (Feyerstock) (apie 1583–1653); Jokūbas Perkūnas Jaunesnysis (1665–1711); Adomas Henrikas Piligrimas (1702–1757); Ernstas Augustas Georgas Vichertas (Wichert 1831–1908); Vilhelmas Leopoldas Merlekeris (1826–1887); Liudvikas Pasargė (Louis Passarge 1825–1912); Maksas Lauriškus (Max Laurischkus) (1876–1929); Aleksandras Hornas (Alexander Horn 1834–1897)


Susijusios asmenybės: Vladimiras Algirdaitis, Jonas Alšėniškis, Martynas Goštautas, Jonas Chodkevičius
Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a., 16 a., 17 a.,

Reikšmė Lietuvai: Svarbiausias LDK laikų Kijevo įtvirtinimas, kuriame rezidavo Lietuvos valdovų skiriami vietininkai.

Po Kijevą suniokojusios mongolų invazijos, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikais miesto centras atkurtas Žemutiniame mieste vadinamame Podilu, virš kurio iškilo lietuvių pilis turėjusi iki 15 bokštų. Pilis stovėjo ant kalno žinomo Pilies vardu (Zamkova Gora), kalnas mediniu tiltu buvo sujungtas su Andriejaus kalvose buvusiais įtvirtinimais.
XIV a. antroje pusėje pilį pastatė Gediminaičių dinastijos atstovas, Algirdo sūnus Vladimiras Algirdaitis. Vytauto laikais vaivada esant Jonui Alšėniškiui pilis atnaujinta ir sustiprinta.

1470-1569 m. pilyje rezidavo Kijevo vaivados. 1471 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Kazimieras Kijevui valdyti skyrė Martyną Goštautą. Kaip kataliko ir nekunigaikštiškos kilmės jo nepripažino stačiatikiai kijeviečiai (reikalavo vaivada skirti Mykolą Olelkaitį arba kitą kunigaikštiškos kilmės stačiatikį). Martynas Goštautas su kariuomene užėmė miestą ir privertė gyventojus pripažinti lietuvių valdžią. 1474 m. pilyje lankęsis Venecijos pasiuntinys Ambrosio Contarini savo dienoraštyje rašė, kad Kijevo pilis yra "visa medinė". Diplomatas gyrė M. Goštauto svetingumą ir dėmesingumą, tačiau būstą savo užrašuose pavadino "apgailėtinu, kaip ir visos vietinės patalpos".
1482 m., Kijevą valdant vaivadai Jonui Chodkevičiui Krymo chano Menglio Girėjaus antpuolio metu miestas buvo nusiaubtas, pilis sudeginta. Lietuvių pilyje tuo metu slėpėsi Pečorų vienuolyno vienuoliai su vienuolyno iždu. Tik 1542 m. pilis vėl naujai atstatyta iš ąžuolo, dar kartą perstatyta 1605 m.
Pilis išstovėjo iki 1651 m., kuomet ją sudegino Bogdano Chmelnickio kazokai.

Šiandien Pilies kalnas, ant kurio stovėjo lietuvių pilis gerai matyti iš Podilo rajono centre esančios Kontraktų aikštės.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Vaišvilaitė, Irena, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
Blanuca, Andrijus, et al. Ukraina: Lietuvos epocha, 1320-1569. Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2010
https://www.vle.lt/straipsnis/jonas-alseniskis/
https://www.vle.lt/straipsnis/martynas-gostautas/


Mielaukiai (vok. Mehlauken, nuo 1938 m. Liebenfelde) – miestelis, esantis 10 km į pietvakarius nuo Skaisgirių, Mielavos ir jos intako Timbrės santakoje. Mielaukiai minimi kaip Mielow 1344 m. kryžiuočių kelių į Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę aprašymuose. Parapija buvo įkurta XVIII a. 1848 m. iš 6125 parapijiečių 3000 kalbėjo lietuviškai (46,5 proc.), 1878 m. – 33,3 proc., 1912 m. – 15,6 proc.

Prieš Pirmąjį pasaulinį karą Mielaukiuose buvo 668 gyventojai. Veikė 2 viešbučiai, 7 užeigos namai su restoranais (Theodor Bauszus - Baužius, Franz Bodeit – Bodaitis ir kiti), 2 vaistinės, 3 kepyklos, maudyklė, Mielaukių taupomoji-skolinamoji kasa ir Raiffeiseno kredito draugija, 2 statybinių medžiagų parduotuvės, knygynas, 3 metalo dirbinių krautuvės, 2 dviračių bei mašinų parduotuvės (D. Purwinas, Leo Purwinas ir kitos), 3 mėsinės (Gust. Griegoleit – Grigolaitis, Franz Puttenat – Putinaitis ir kitos), 2 kirpyklos (Ernst Podszuck – Puodžiukas ir kita), 3 galanterijos, stiklo ir porceliano, 2 grūdų ir trąšų, 2 anglių krautuvės, odos dirbinių krautuvė, 4 audinių bei rūbų parduotuvės (A. Trumpa ir kitos), 2 baldų krautuvės (Aug. Schakat – Šakaitis ir kitos), pieninė ir sūrinė, 3 popieriaus, raštinės reikmenų bei tapetų krautuvės (Johanna Bajohr ir kitos), 3 papuošalų krautuvės, karstų parduotuvė, 2 batų, 7 įvairių prekių krautuvės, gyvulių prekyba. Teismo atstovu buvo Christian Kurschat (Kuršaitis), teisininkais: Emil Mertineit (Martynaitis) ir kiti. Dirbo gydytojas, dantistas, šulinių kasėjas (Sam. Kailuweit – Kailuvaitis), dažytojas (O. Spraties – Spratys), daržininkas (Jul. Joseit – Juozaitis), stiklius, 2 skardininkai, kailiadirbys, balnius, raktininkas, kalvis (Wilh. Okat – Okaitis), siuvėjas, 2 batsiuviai (Herm. Wisbar – Vizbaras, Herm. Magat – Magaitis), ekspeditorius, tapetų klijuotojas, 2 staliai, laikrodininkas. 1879–1919 knygrišys Augustas Bajoras pardavinėjo lietuviškas knygas.

Pėteraitis Vilius, Purvinas Martynas, https://www.mle.lt/straipsniai/mielaukiai
Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990


Pompidu centras ir Marco Chagallo kūriniai

Nacionalinis Žoržo Pompidou meno ir kultūros centras (Centre national d'art et de culture Georges Pompidou, Place Georges Pompidou) Paryžiuje yra viena iš prestižiškiausių šiuolaikinio meno įstaigų pasaulyje. Pompidou centro nuolatinėje ekspozicijoje rodomi garsiausių pasaulio dailininkų, tarp jų – Marco Chagallo, kūriniai.

Marcas Chagallas (1887 Liozne – 1985 Saint-Paul-de-Vence) – vienas geriausiai žinomų litvakų dailininkų, sukūręs savitą stilių ir atpažįstamas iš unikalių štetlo ir Biblijos kompozicijų su ore sklandančiais personažais. Jis gimė ir augo nedideliame labai religingame Liozno štetle netoli Vitebsko. Tėvai norėjo, kad sūnus taptų sąskaitininku ar fotografu, tačiau jaunuolis svajojo būti dailininku ir, nežinant tėvui, išprašė motinos leisti jį į Jehudo Peno meno mokyklą Vitebske. Vėliau mokslus tęsė Sankt Peterburge, dirbo Léono Baksto studijoje.

Į Paryžių Chagallas atvyko 1911 m., įsikūrė nedidelėje Le Ruche – „Avilio“ studijoje ir puolė dirbti. Ne veltui draugas, tapytojas Isaacas Lichtensteinas pavadino jį „darbščiausia avilio bite“. Paryžius tapo antraisiais dailininko namais. „Saulė tik man švietė Prancūzijoje. Aš pripratau vaikštinėti Paryžiaus gatvėmis, laimingas, svajodamas čia pragyventi 125 metus. <...> Piešiau viską, ką tik užmatė akis. Piešiau vaizdus pro studijos langą; niekada neišeidavau iš namų į gatvę be dažų dėžutės“ – rašė Chagallas (Marc Chagall, Schirn Kunsthalle Frankfurt, 1991, p. 149). Jis reguliariai lankė Luvrą, mokėsi iš senųjų meistrų, studijavo naujausias meno kryptis, domėjosi siurrealizmu, kubizmu ir futurizmu, tačiau, kaip vėliau prisipažino autorius, „kiekvienas mano paveikslo centimetras byloja apie gimtinės nostalgiją“ (Chagall. A Retrospective, Hugh Lauter Levin Assoc., 1995, p. 25).

Chagallo darbuose visada išliko ilgesys gimtajam Vitebskui. Čia jis užaugo žydiškų tradicijų ir jidiš kultūros supamas, lankė mokyklą ir meldėsi sinagogoje, čia, nors ir prieštaraujant tėvams, įvyko pirmosios dailės pamokos. Vitebske jis sutiko būsimą žmoną ir gyvenimo meilę Bellą Rosenfeld, kurios tėvas, turtingas juvelyras, nenorėjo atiduoti dukters neturtingam dailininkui. Santuokos įsimylėjėliai laukė šešerius metus. Gimtinės, meilės, laukimo, santuokos istorijos kartojasi Chagallo kūryboje daugiasluoksniais vaizdiniais.

Pompidou centre yra saugoma didelė Chagallo tapybos, piešinių, skulptūrų ir keramikos dirbinių kolekcija, viso arti 800 objektų. Dalis objektų įsigyti iš dailininko anūkių Meret ir Bellos Meyer. Ypač verti dėmesio nuolatinėje ekspozicijoje rodomi 1911 m. spalvotu rašalu piešti Chagallo darbai vaizduojantys dailininkų studijas. Greta eksponuojami jau tapę ikoniniais ir šimtuose leidinių reprodukuoti ankstyvąjį autoriaus kūrybos laikotarpį reprezentuojantys darbai „Vestuvės“ (1910), „Laikraščių pardavėjas“ (1914), „Bella balta apykakle“ (1917) ir kiti.
Dr. Vilma Gradinskaitė


Šv. Kazimiero lietuvių bažnyčia ir mokykla Los Andžele

Apie lietuviškos parapijos Los Andžele reikalingumą 1931 m. pirmasis prabilo kunigas P. Garmus[1]. Prabėgus lygiai dešimtmečiui, 1941-aisiais, prelato, kunigo Juliaus Maciejausko pastangomis, Šv. Kazimiero parapija pagaliau buvo įsteigta ir tapo vienu iš svarbiausių lietuvybės židinių. 1948 m. privatus namas, kuriame veikė pirmoji lietuvių bažnyčia, buvo parduotas, o parapija perkelta į kitą, kaip teigta, „pasiturinčios aplinkos rajoną“[2]. Bažnyčia čia buvo laikinai įkurta presbiterionams priklausiusiame pastate, kuris, pastačius naują bažnyčią, tapo parapijos sale. Vadovaujant kunigui Jonui Kučingiui, parapija tapo stipria religine ir kultūrine šerdimi: 1955 m. senojoje klebonijoje atidarytas vaikų darželis, 1958 m. įrengta nauja klebonija, o 1959-aisiais ir vienuolynas, pastatyta moderni ir erdvi pradžios mokykla[3]. Simbolinis parapijos centras – kukli, 460 vietų Šv. Kazimiero bažnyčia. Stilistiniu požiūriu pastatas kiek eklektiškas, puoštas viduramžių bažnyčias imituojančiu portalu, tradicinio tūrio, su šlaitiniu stogu. Dekoratyvinis, lietuvišką koplytėlę primenantis bokštelis, yra kone vienintelė subtili užuomina, kad tai lietuvių bendruomenės vieta.

Svarbu pažymėti, kad 1951 m. iškilusi bažnyčia statyta laikotarpiu, kada lietuvių bendruomenėje pradėjo virti aštrūs ginčai dėl tautinio charakterio išeivijos architektūroje. Nors pastatas stilistiškai neišraiškingas, tačiau tuomečiuose debatuose pristatytas kaip tam tikra šio stiliaus užuomazga. Vytautas Kazimieras Jonynas 1954 m. „Aiduose“ rašė: „įdomu, jog svetimtaučiai architektai ar dekoratoriai lengviau įtikina lietuvius, kad lietuvių liaudies menas pasekti nėra blogybė arba „dipukų” prasimanymas. Tiesa, svetimiems daug sunkiau nujausti lietuviškosios dvasios ir charakterio plonybes, tačiau svetimų nebijojimas naudotis lietuvių liaudies meno turtais turėtų būti ne vienam gražus ir įspėjantis pavyzdys. <...> Šios rūšies ryškus pavyzdys yra Šv. Kazimiero lietuvių parapija Los Angeles mieste.” V. K. Jonynas mini, kad klebonas bažnyčios projektą užsakė įgyvendinti svetimtaučiui architektui Jurgiui Adamsui[4], kuris domėjosi lietuvių nacionaline architektūra ir menu. Panašu, kad projektuodamas bažnyčią architektas įdėjo nemažai pastangų, nes anot vyskupo V. Brizgio, ji „savo originalumu dabar turi daugiau lankytojų nei garsioji Švenčiausiojo Sakramento parapine bažnyčia Hollywoode“[5]. Vis tik, ryškiausias tautinis akcentas maldos namuose atsirado kiek vėliau, apie 1970-uosius. Juo tapo architekto Edmundo Arbo-Arbačiausko sukurtas altorius, kuriame dominuoja masyvus lietuviškas kryžius, atremtas į „turtingai ornamentuotą svirno kompoziciją ir siekiąs baldakimą“[6].

2022 m. bažnyčia restauruota.

Vaidas Petrulis

[1] Los Angeles lietuviai. Lietuvių dienos, 1954 m. vasaris, p. 12.

[2] Ketvirtis šimtmečio Dievo ir Tėvynės tarnyboje. Vienybė, 1962 m. birželio 1 d., p. 2.

[3] Ketvirtis šimtmečio Dievo ir Tėvynės tarnyboje. Vienybė, 1962 m. birželio 1 d., p. 2.

[4] Architektas Jurgis Adams ruošia lietuvių bažnyčios Los Andžele planus. Draugas, 1949 m. spalio 1 d., nr. 230, p. 1.

[5] Jonynas, Vytautas Kazimieras. Lietuviškoji architektūra. Aidai, 1954 m., nr. 8, p. 350.

[6] Gliauda, J. Sidabrinė prelato kun. Jono Kučingio klebonavimo sukaktis. Dirva, 1972 m. kovo 24 d., p. 4.


Kijevo Pečorų lauros vienuolyno kompleksas

Susijusios asmenybės: Šv. Julijona Alšėniškė, Vladimiras Algirdaitis, Skirgaila, Teodoras Ostrogiškis, Konstantinas Ostrogiškis, Petras Mohyla

Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a., 16 a., 17 a.

Reikšmė Lietuvai: Palaidotos garsios Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės asmenybės.

Pečorų laura buvo vienas žymiausių Kijevo Rusios vienuolynų ir labai svarbus Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės (vėliau - Abiejų Tautų Respublikos) stačiatikių centras. Lauromis vadinami labai dideli vienuolynai, o "pečora" reiškia "ola". Olose prie Kijevo šį vienuolyną dar 1051 m. įkūrė du iš Graikijos Atono kalno atvykę vienuoliai Antonijus ir Teodosijus. Nuo 1637 m. vienuolynui vadovavo žymus stačiatikių veikėjas ir Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės patriotas, Chotyno mūšio dalyvis Petras Mohyla. 1688 m. vienuolyną, visada buvusį pavaldų Konstantinopolio patriarchui, perėmė Maskvos patriarchatas. Vienuolynas buvo aptvertas sienomis, jame pastatyta daugiau cerkvių, o XVIII a. - aukšta varpinė.

Kompleksas senojo Kijevo dalyje užima įspūdingą 28 ha plotą, čia veikia vienuolynas ir cerkvės, Teologijos Akademija, muziejus. Komplekse yra apie 120 XI-XX a. datuojamų statinių, iš jų 12 cerkvių. Pečorų laura yra įrašyta į UNESCO Pasaulio kultūros paveldo sąrašą.

Pečorų laura garsi kaip itin didelis nekropolis – vienuoliai paprastai buvo laidojami olose, o vienuolyno cerkvėse buvo laidojami ir ne  vienuoliai. Olų klimatas (stabili 10-12 °C temperatūra visais metų laikais) išsaugo palaidotus kūnus. Ir dabar lankytojai gali juos lankyti. Šiame nekropolyje palaidota ir garsių Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės asmenybių.

Skiriamos dvejos palaidojimo olos – painūs labirintai 5-20 m. gylyje: Artimosios olos (Bližni Pečery) ir Tolimosios olos (Dalni Pečery).

Artimosiose olose yra 75 kapai, įskaitant pačio vienuolyno įkūrėjo Antonijaus. Čia palaidota ir Julijona Alšėniškė - stačiatikių bažnyčios šventoji, garsios LDK Alšėniškių giminės atstovė. Manoma, kad ji buvo Alšėnų kunigaikščio Jurgio dukra. Julijona gyveno XVI a. viduryje ir mirė labai jauna. Garbinama kaip moterų globėja. Šventosios kultą XVII a. iškėlė metropolitas Petras Mohyla. Moterų palaikai Pečorų lauroje - išskirtinis reiškinys. Dalis Julijonos Alšėniškės palaikų perkelta į cerkvę Alšėnuose, netoli Lietuvos sienos.

Tolimosiose olose palaidoti 45 asmenys. Čia palaidotas Teodoras (Fiodoras) Ostrogiškis (apie 1360 - 1446), šios garsios giminės pradininkas, Žalgirio mūšio dalyvis (dalyvavo su savo kariuomene). T. Ostrogiškis buvo Švitrigailos rėmėjas kovose dėl Voluinės bei kovose dėl LDK sosto po Vytauto mirties. Gyvenimo pabaigoje (1440 ar 1441 m.) atsisakė pasaulietinio gyvenimo, priėmė šventimus (Feodosijaus vardu) Pečorų lauroje, gyveno Tolimosiose olose, kur ir buvo palaidotas. XVI-XVII a. sandūroje Stačiatikių bažnyčios buvo kanonizuotas.

Pečorų lauroje taip pat palaidotas Skirgaila, Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo ir jo antrosios žmonos Julijonos sūnus, Jogailos brolis, sritinis kunigaikštis valdęs Kijevą. Manoma, kad Kijeve buvo nunuodytas apie 1394 m.

Vienuolyne palaidoti ir Algirdaičiai: Algirdo sūnus Vladimiras Algirdaitis ir jo sūnus Aleksandras bei vaikaitis Semionas.

Pečorų lauros Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų sobore yra LDK didžiojo etmono, Trakų vaivados, Vilniaus kašteliono Konstantino Ostrogiškio (apie 1460 - 1530) kapas. Sobore buvo žymus renesansinis 1579 m. antkapis, tačiau šventovę 1941 m. susprogdino sovietai. K. Ostrogiškis ypatingai išgarsėjo pergale Oršos mūšyje (1514 m.) po kurios Vilniuje fundavo cerkvę - dabartinę Švč. Trejybės Graikų apeigų katalikų bažnyčią greta Aušros vartų. Beje, pamaldos šioje Vilniaus bažnyčioje dabar vykdomos tik ukrainiečių kalba.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Vaišvilaitė, Irena, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
https://www.vle.lt/straipsnis/alsenu-kunigaiksciai/
https://www.vle.lt/straipsnis/skirgaila/


Šv. Juozapo katalikų bendruomenės bibliotekos archyvai

Brazilijos lietuvių Romos katalikų šv. Juozapo bendruomenė (port. Comunidade Lituano Católica Romana de São José) - seniausia Brazilijos lietuvių organizacija. Įkurta 1928 09 09 San Paule labdaros, lietuvių religinių ir kultūros tradicijų puoselėjimo tikslais. Iniciatorius ir pirmasis (iki 1931) pirmininkas buvo Brazilijos lietuvių kolonijos kapelionas kunigas J. Valaitis.

1999 bendruomenei priklausė Lietuvių katalikių moterų draugija, Maldos apaštalavimo draugija, Šv. Juozapo vyrų brolija. Bendruomenė išlaiko Šv. Juozapo bažnyčią San Paulo priemiestyje Vila Zelinoje (pastatyta 1936), kleboniją, lituanistinę mokyklą; nuo 1937 veikė bendruomenės choras. Bendruomenė yra lietuvių sodybos Lituanika su senelių ir svečių namais (nuo 1976), t. p. buvusios Šv. Kazimiero parapijos pastatų viena savininkių. 1931 turėjo 43, 1935 – apie 1500, 1972 – apie 120, 1999 – 169 narius.

Šv. Juozapo parapijos patalpose saugomi bendruomenės bibliotekos archyvai.

Rukšys Petras, https://www.vle.lt/straipsnis/brazilijos-lietuviu-romos-kataliku-sv-juozapo-bendruomene

Kilnojamasis kultūros paveldas; Dokumentai


Bulonės-Bijankūro XX a. 4-ojo dešimtmečio muziejus. Arbit Blato kūriniai ir Jacquesui Lipchitzui skirta skulptūra

Bulonės-Bijankūro XX a. 4-ojo dešimtmečio muziejus (Musée des Années Trente de Boulogne-Billancourt) įsikūręs vakariniame Paryžiaus priemiestyje. Nuolatinėje parodoje didžiulė salė yra skirta École de Paris – Paryžiaus mokyklos reiškiniui. Pagrindinę ir didžiausią šios ekspozicijos dalį sudaro Arbit Blato kūryba. 1989 m. Arbit Blatas muziejui padovanojo keturiasdešimt vieną dailės kūrinį, kurie vaizduoja Paryžiaus mokyklos narius. Skulptūrose, tapybos ir grafikos darbuose įamžinti garsiausi pasaulio dailininkai Jacquesas Lipchitzas, Chaïmas Soutine’as, Emmanuelis Mané-Katzas, Albertas Marquetas, Marcas Chagallas, Pinchus Krémègne’is, Moïse Kislingas, Ossipas Zadkine’as, Tsugouharu Foujita, Alberto Giacometti ir kiti. Skulptūrų kolekciją papildo 1938 metų piešinys guašu ant kartono „Café du Dôme“, kuriame garsios Paryžiaus kavinės terasoje Arbit Blatas pavaizduoja prie staliukų sėdinčius žymiausius Paryžiaus mokyklos menininkus.

Arbit Blatas buvo įvairiapusis ir produktyvus dailininkas. Jis tapė, piešė, kūrė grafikos darbus, skulptūras, bareljefus ir scenografiją, rašė menotyrinius straipsnius. Įvairi autoriaus veikla byloja ne tik apie jo kūrybinį universalumą, bet ir asmenybės atvirumą. 1926 m. į Paryžių atvykęs aštuoniolikmetis Arbit Blatas buvo vienas jauniausių ir paskutinių dailininkų įsijungęs į Paryžiaus mokyklos menininkų ratą. Greitai su visais susidraugavo, ėmė piešti ir tapyti tiek individualius, tiek grupinius jų portretus. Sukūręs unikalią portretų galeriją jis buvo pramintas neoficialiu Paryžiaus mokyklos istorijos metraštininku.

1933 m. Paryžiuje susipažinę kaunietis Arbit Blatas ir Druskininkuose gimęs Jacques Lipchitzas tapo ypač artimais bičiuliais. Nors Arbit Blatas buvo septyniolika metų jaunesnis už Lipchitzą ir priklausė kitai dailininkų kartai, jų artima draugystė truko visą gyvenimą. Abu menininkai svečiuodavosi vienas kito namuose Paryžiuje ir Niujorke, prisimindavo Lietuvą, artimuosius ir bičiulius, diskutavo apie meną, kūrė vienas kito portretus.

1992 m. Bulonės-Bijankūro miesto rotušės skvere (26 avenue André-Morizet) atidengta Jacqueso Lipchitzo skulptūra, kurią sukūrė Arbit Blatas. Bronzinė skulptūra pasižymi jaukiu masteliu, kompozicine darna, tapybiška paviršiaus modeliuote. Lipchitzas pavaizduotas stovintis visu ūgiu jam charakteringoje pozoje – susikišęs abi rankas į kišenes, galvą dengia beretė. Tapydamas ar lipdydamas psichologinius portretus, Arbit Blatas gaudė ne tik konkrečią akimirką, bet ir siekė atskleisti vaizduojamojo žmogaus charakterį, įpročius, pozas. Arbit Blato sukurti portretai šiandien yra svarbūs ne tik menine, bet ir istorine prasme.

Dr. Vilma Gradinskaitė

Kilnojamasis kultūros paveldas; Paminklai; Portretai

Tarpukaris (1918-1940 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.); Nepriklausomybės atkūrimas (nuo 1990 m.)


Miestelis įsikūręs prie Gluboko ežero, Vilniaus—Polocko ir Minsko—Daugpilio kelių kryžkelėje.

1639 m. Mstislavlio vaivada Juozapas Karosas į miestelį pakvietė basuosius karmelitus. Jiems buvo pastatyta bažnyčia ir vienuolynas, suteikta nemažai miestelio ir apylinkės valdų. Tai buvo viena turtingiausių basųjų karmelitų fundacijų Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje. XVIII a. antroje pusėje čia veikė basųjų karmelitų Lietuvos provincijos naujokynas. 1865 m. jis uždarytas caro valdžios, bažnyčia rekonstruota į Dievo Motinos cerkvę, kuri veikia iki šiol.

Kitoje aikštės pusėje — Švč. Trejybės bažnyčia. Dabar 1764—1782 m. iškilusią vėlyvojo baroko šventovę primena tik fasadas. Pagrindinis pastato tūris pakeistas 1902—1908 m. rekonstrukcijos metu.

Miesto pakraštyje — Berazvečioje — stovėjo Bazilijonų cerkvė ir vienuolynas. Bazilijonus į Gluboką taip pat pakvietė ir bažnyčią pastatė  Juozapas Korsakas. Iš pradžių pastatai buvę mediniai, o 1756—1763 m. išaugo mūrinis vėlyvojo baroko ansamblis  — Vilniaus baroko mokyklos pavyzdys. 1970 m. cerkvė sunaikinta sovietų valdžios, išliko tik vienuolyno korpusas.

Račiūnaitė, Tojana, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Užubalių piliakalniu ir Kartuvės kalnu dar vadinamą piliakalnį kerta Latvijos - Lietuvos siena (apytiksliai trys ketvirtadaliai piliakalnio yra Lietuvos, vienas ketvirtadalis - Latvijos teritorijoje). Latvijoje jis žinomas Petruki (Petriki) vardu. Aikštelėje stovi pasienio stulpas nr. 1251. Lietuvai priklauso 6 m aikštelės šiaurrytiniame krašte ir piliakalnio pietinis bei rytinis šlaitai. Latvijos pusėje papėdėje 1937 m. rastas akmeninis kirvelis. Piliakalnis apaugęs mišku su prakirsta sienos juosta.

Piliakalnis datuojamas I tūkst. pr. Kr. pabaiga – I tūkst. pradžia.

https://www.rokiskiotic.lt/objektai/uzubaliu-piliakalnis
https://www.piliakalniai.lt/objektai/471

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Archeologija


Vokietijoje, Breisgau Freiburgo mieste, 1946–49 m. veikė Dailės ir amatų mokykla, dar žinoma kaip Freiburgo meno mokykla (École des Arts et Métiers de Fribourg (pranc.), Schule für schöne und angewandte Künste (vok)), žymiausia lietuvių išeivijos aukštoji dailės mokykla, kurią įkūrė Vytautas Kazimieras Jonynas.

Freiburgo dailės ir amatų mokykla, skirta užsieniečiams, veikė prancūzų valdomoje Vokietijos zonoje. Archyviniai šaltiniai rodo, kad mokykla amžininkų lietuvių buvo vadinama Taikomosios dailės institutu, jos veiklos pobūdį sąmoningai siejant su Meno mokyklos tradicijų tęsėju Kauno taikomosios dailės institutu.

Freiburge pirmiausia pradėjo veikti keramikos studija, joje dėstė Eleonora Marčiulionienė ir Aleksandras Marčiulionis (pastarasis ir skulptūrą). Tapybą dėstė Viktoras Vizgirda, Adomas Galdikas ir Adolfas Valeška, grafiką – Telesforas Valius, audimą – Antanas ir Anastazija Tamošaičiai, piešimą – V.K. Jonynas (taip pat ir skulptūrą), Vytautas Kasiulis ir Teisutis Zikaras, perspektyvą – Vytautas Kmitas, meno istoriją – estas poetas ir menotyrininkas Aleksis Rannitas. Mokykloje buvo dėstomos ir kalbos, jų mokė literatai: prancūzų – Alfonsas Čipkus (Nyka-Niliūnas), o vokiečių – Henrikas Nagys.

Freiburgo dailės ir amatų mokyklą baigė Juozas Bakis, Vanda Kanytė-Balukienė, Jurgis Daugvila, Albinas Elskus, Vytautas Ignas (Ignatavičius), Algirdas Kurauskas, Antanas Mončys, Elena Urbaitytė, Romas Viesulas ir kiti. Tiek dėstytojai, tiek mokiniai nuo 1949 m. pradėjo sklaidytis po visą pasaulį: daugelis atsidūrė Amerikoje, Kanadoje, Australijoje, kiti liko Europoje.

Dalia Ramonienė, https://www.vle.lt/straipsnis/dailes-ir-amatu-mokykla/
https://www.draugas.org/archive/1984_reg/1984-05-19-PRIEDAS-DRAUGASm.pdf
Ona Mažeikienė, https://www.7md.lt/archyvas.php?leid_id=728&str_id=6448
Rasa Andriušytė-Žukienė, Lietuvių dailininkai Freiburge ir Vakarų Europos meninė aplinka,  Oikos: lietuvių migracijos ir diasporos studijos, 2007


Lietuviškais vardais pavadintos viršūnės Tian Šanyje

Kirgizijos šiaurės rytuose, Tian Šanio kalnų Terskei Alatau kalnagūbryje, į pietus nuo Isyk Kulio ežero yra lietuviškais vardais pavadintų viršūnių. Pavadinimus joms suteikė pirmieji į šias viršūnes užkopę Lietuvos alpinistai. Tai Gedimino Akstino, Bangos, Dotnuvos, Lietuvos alpinistų, Lietuvos tūkstantmečio, Jono Basanavičiaus, Nemuno, Martyno Mažvydo, Vilniaus universiteto, Žalgirio (4850 m, 1969 m.) viršūnės. Taip pat yra Algimanto Vidugirio, Lietuvos-Kirgizijos, Neries bei Antano Poškos vardais pavadintos viršūnės.
Lietuviški viršūnių vardai kol kas dar netapę oficialiais geografiniais pavadinimais, jų įteisinimo procesas tebevyksta.

Dubikaltienė Aira, https://www.vle.lt/straipsnis/tian-sanis

https://www.vle.lt/straipsnis/terskei-alatau

https://www.lrt.lt/naujienos/veidai/14/220036/lietuviu-alpinistai-sieks-oficialiai-registruoti-lietuviskus-virsukalniu-pavadinimus

https://urm.lt/default/lt/naujienos/lietuvos-ir-kirgizijos-uzsienio-reikalu-ministrai-sutare-pagreitinti-virsukalniu-lietuviskais-pavadinimais-iteisinimo-proceduras


Pringlo Šv. Marijos Apreiškimo lietuvių kapinės

Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Eksponatai Karališkosios pilies Arsenalo muziejuje

Stokholmo Karališkojoje pilyje esančiame Arsenalo muziejuje (Livrustkammaren) saugomi iš Lietuvos kaip trofėjai atsigabenti bei su Lenkijos karalių ir Lietuvos didžiųjų kunigaikščių vazų dinastija susiję objektai. Tarp jų - būgnas iš Biržų pilies, paauksuotas ATR Vazų herbas su vyčiais iš Varšuvos, trimitų vėliavos, Žygimantui Augustui priklausę šarvai ir kiti daiktai.

Ekspozicija galima apžiūrėti ir per Google Street View: https://g.co/arts/qyrLH1dv9AHJq8yR6

https://www.vle.lt/straipsnis/vazos
https://livrustkammaren.se/en/home/visit

Kilnojamasis kultūros paveldas; Kilnojamieji daiktai, susiję su svarbiausiais istoriniais įvykiais, visuomenės, kultūros, karo, sporto, religijų istorija, įžymių žmonių gyvenimu


Ciskodas (latv. Ciskādi, seniau Tiskādi), kaimas Latvijoje, Rēzeknės savivaldybėje. Iki 1772 m. priklausė Abiejų Tautų Respublikai.

Ciskodo krašte nuo seno gyventa lietuvių (save vadino lietuvininkais), šiauriausių vilniškių tarmės atstovų. K. Būga manė, kad lietuviai čia įsikūrė 12–16 a. Daugiau jų atsikėlė 17 amžiuje, tai rodo daugybė lietuviškos kilmės vietovardžių, pavardžių. Lietuviškuose Dieneliškių, Švedelių, Mažavaikių kaimuose po 1666 įsikūrė sentikiai rusai. Daugiausia lietuvių būta palei Daugpilio–Rēzeknės kelią (pleištas Kalupė–Silajaniai–Malinovka). 1851 Ciskodo parapijos 9 kaimų (Girnakaliai, Buodžiai, Kukučiai, Kurtiniai, Pilveliai ir kitų) 64 sodybose gyveno iki 400 lietuvių. 1977 vietos lietuvių, arba lietuvininkų, šnekta (1911 ją tyrinėjo K. Būga ir E. Volteris, 1925 – P. Būtėnas, 1977 – K. Garšva) kalbėjo 10, 1986 – du seniausieji Ciskodo parapijiečiai.

1900 m. lietuvių dvasininkas Vincentas Tamošiūnas vadovavo dabartinės mūrinės Šv. Jono Krikštytojo bažnyčios statyboms. Įdomu, kad 1867 m. gimęs kunigas V. Tamošiūnas, dirbdamas savo parapijoje nuo 1928 m., kartu buvo Latvijos aizsargų organizacijos kunigas ir buvo apdovanotas Aizsargų Nuopelnų kryžiumi (nuo 1939 m. jis vienu metu buvo Ciskodo parapijos klebonas ir 17 Rezeknės aizsargų pulko 3 kuopos kunigas). Greta šventovės V. Tamošiūnas ir palaidotas.

Garšva Kazimieras, https://www.vle.lt/straipsnis/ciskodas
https://latgalesdati.du.lv/persona/781
Jekabsonas Erikas, Lietuvių tautinė mažuma Latvijoje (nuo XIX a. pabaigos iki 1940 m.): lietuviai katalikų kunigai, Lietuvos istorijos studijos, 35, 2015 m.


Tadas Andrius Bonaventūra Kosciuška (1746 - 1817) - Lenkijos ir Lietuvos politikos ir karo veikėjas, vyriausiasis 1794 m. sukilimo vadas. T. Kosciuška save laikė lietuviu, laiškuose (1790 m.) pabrėždavo esąs Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pilietis.

T. Kosciuška dalyvavo 1775–83 m. Jungtinių Amerikos Valstijų nepriklausomybės kare, vadovavo įvairių objektų įtvirtinimui. JAV yra nemažai atminimo ženklų T. Kosciuškai. Vienas jų - paminklas Milvokyje, Viskonsino valstijoje, sukurtas Gaetano Trentanove ir atidengtas 1905 m.

https://www.vle.lt/straipsnis/tadas-andrius-bonaventura-kosciuska/


Olykos miesto įvažiuojamieji Lucko vartai

Susijusios asmenybės: Albertas Stanislovas Radvila

Susiję laikotarpiai: 17 a.

Reikšmė Lietuvai: Vienintelis išlikęs LDK didikų Radvilų Olykos renesansinių gynybinių įrenginių elementas.

Radvilos Olykos miestą įtvirtino, įrengė gynybines sienas su vartais. Už Putylivkos upelio, buvusiame Zalisočės priemiestyje (dabar atskiras kaimas) stovi Lucko vartai, kuriuos XVII a. pirmoje pusėje pastatydino Albertas Stanislovas Radvila. Raudonų plytų statinį vainikuoja renesansinis atikas, puoštas arkadų ornamentu. Lucko vartai – vienintelis iki šiol išlikęs renesansinių miesto gynybinių įrenginių elementas.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (istorinė)


Vienos Albertinos muziejaus šoninis fasadas yra puoštas jo įkūrėjo, Saksonijos princo Alberto Kazimiero (1738-1822) ir žmonos Marijos Kristinos (1742-1798) herbais. Albertas Kazimieras buvo Lietuvos didžiojo kunigaikščio ir Lenkijos karaliaus Augusto III sūnus, todėl jo herbe yra ir Lietuvos Vytis.

https://www.vle.lt/straipsnis/augustas-iii/


Aušros Vartų Švč. Mergelės Marijos paveikslas ir Vytis Šv. Severino bažnyčioje

Paryžiaus Šv. Severino bažnyčioje yra Valentino Vankavičiaus nutapyta Aušros Vartų koplyčios paveikslo Švč. Mergelė Marija kopija (1841). Virš paveikslo - Lietuvos vytis ir Lenkijos erelis.

Altorius 1841 m. įrengtas Antašvietėje, Molėtų rajone gimusio Andriaus Tovianskio (Andrzej Towianski) iniciatyva.

Tarandaitė Dalia, https://www.vle.lt/straipsnis/valentinas-vankavicius
Maknavičius Linas, https://lietuviai.fr/lt/apie-prlb/prlb-istorija


Susijusios asmenybės: Antanas Mackevičius, Maironis, Vincas Krėvė

Susiję laikotarpiai: 19 a., 20 a.

Reikšmė Lietuvai: Vertybės iš uždaryto Vilniaus universiteto, studijavo žymūs lietuviai.

1832 08 29 d. Rusijos imperatoriaus Nikolajaus I aktu buvo uždarytas Vilniaus universitetas (iki 1842 m. dar liko pertvarkyti Medicinos fakultetas ir Teologijos fakultetas). Po dviejų metų, 1834 m. Kijeve buvo įkurtas Šv. Vladimiro imperatoriškasis universitetas, dabartinis Kijevo Taraso Ševčenkos nacionalinis universitetas.

Iš Vilniaus universiteto į Kijevo universitetą buvo pervežta 5405 pavadinimų knygų (7563 tomai), 848 senoviniai ir 238 nauji medaliai, 1459 monetos, tapybos, skulptūros, architektūros ir grafikos, astronomijos ir mechanikos kabinetų įranga, dalis universiteto archyvo, mineralų ir anatomijos rinkiniai, herbariumas.

Uždarius Vilniaus medicinos-chirurgijos akademiją daug jos profesorių ir studentų 1842 m. perkelta į Kijevo universiteto Medicinos fakultetą.

Apie 1850 m. universitete studijavo vienas 1863 sukilimo Lietuvoje vadų A. Mackevičius, 1883–1884 – Maironis (vieną semestrą studijavo literatūrą). 19 amžiaus pabaigoje – A. Domaševičius, A. Moravskis, 20 amžiaus pradžioje – V. Krėvė (parašė mokslinį darbą Indoeuropiečių tėvynė), J. Gurauskis, Matas Untulis.

1887 m. universitete veikė lietuvių studentų būrelis.

XX a. antroje pusėje dalis Vilniaus universitetui priklausiusių knygų grąžinta. 1988 m. į Vilnių iš Kijevo sugrįžo nedidelė senojo Vilniaus universiteto herbariumo dalis.

2012 m. Filologijos instituto pagrindiniame fasade buvo atidengta skulptoriaus Leono Pivoriūno sukurta memorialinė lenta su bareljefu, kurioje lietuvių ir ukrainiečių kalbomis įrašyta: „JONAS MAČIULIS-MAIRONIS (1862-1932), lietuvių poetas, dvasininkas ir tautinio atgimimo veikėjas 1883-1884 m. studijavo Kijevo universitete“.

Laikas, kurį Maironis praleido Kijevo universitete svarbus ir tuo, kad poetas čia studijavo ir LDK istoriją pas istoriką Vladimirą Antonovičių. Po neilgai trukusių mokslų Maironis parašė pirmą trumpą Lietuvos istoriją, kurioje buvo suformuluotas iki šiol populiarus „didysis pasakojimas“ apie herojišką Lietuvos valstybės laikotarpį, apie valstybę nuo Baltijos iki Juodosios jūros, taigi ir su Ukraina.

https://www.vle.lt/straipsnis/kijevo-universitetas/
Kiaupa, Zigmantas, Lietuvos kultūros vertybių kelionės iki 1990 m. Vilnius, Versus aureus, 2006
Blanuca, Andrijus, et al. Ukraina: Lietuvos epocha, 1320-1569. Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2010


Vietovė minima nuo 1019 m. kaip senosios Rusios miestas Berestje, įkurtas Bugo ir Muchaveco santakos kyšulyje, kur buvo pilis. XI a. pradžioje miestas priklausė Turovo, nuo 1020 m. — Lenkijos, nuo 1044 m. — Kijevo, nuo XII a. vidurio - Voluinės kunigaikščiams. Miestelis plėtėsi aplink medinę pilį, pastatytą XII a.

Prie Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Brestas prijungtas Gedimino laikais — XIV a. pradžioje. Mieste kilo mūriniai pastatai: šalia XIII a. Šv. Petro cerkvės iškilo Šv. Mikalojaus cerkvė, 1380 m. Vytauto funduota augustijonų bažnyčia. Bresto raidą paskatino 1390 m. Jogailos suteiktos miesto savivaldos teisės.

Brestas buvo svarbus Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės administracinis centras. Vytauto laikais priklausė Trakų vaivadijai, XVI a. pradžioje — Palenkės vaivadijos pavietų centras, o XVI a. viduryje įkurta atskira Bresto vaivadija.

Tai strateginis Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės taškas: vakarinėje dalyje — gynybinė tvirtovė, pro kurią keliai vedė į Vilnių, Kijevą, Maskvą, Varšuvą. Taip pat Breste vyko įvairios politinės derybos, seimai ir seimeliai, bažnytiniai suvažiavimai. Kaip vieno įtakingiausių Lietuvos Reformacijos veikėjų Mikalojaus Radvilos Juodojo valda, Brestas tapo svarbiausiu protestantizmo židiniu visoje Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje. Čia Radvila Juodasis 1553 m. įkūrė spaustuvę evangelikų reformatų raštams lenkų kalba spausdinti, iš kurių garsiausias — Brastos Biblija, išleista 1563 m.

1596 m. buvo sudaryta Brastos bažnytinė unija, įkurta graikų apeigų katalikų vyskupija su centru — Šv. Mikalojaus cerkve. XVI a. pabaigoje suformuota Bresto ekonomija. 1653 m. šiame mieste posėdžiavo Abiejų Tautų Respublikos Seimas, šaukti Lietuvos bajorų seimai, kūrėsi konfederacijos, įsteigta monetų kalykla (1659).

XVII a. iškilo daugelis puošnių katalikų bažnyčių su vienuolynais.

Nuo XIV a. pabaigos į Brestą ėmė keltis žydai, kurie gavo privilegiją iš Vytauto (ši privilegija 1514 m. pradėta taikyti visoms žydų bendruomenėms Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje).

1795 m., per Abiejų Tautų Respublikos trečiąjį padalijimą, miestą užėmė Rusijos imperija ir pavadino Brest Litovsko vardu. Rusijos imperijos laikais nukentėjo dauguma senųjų miesto architektūros paminklų. Bresto tvirtovės teritorijoje galima pamatyti buvusio bernardinų vienuolyno likučius.

Liškevičienė, Jolita, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012