Mikalojaus Kristupo Radvilos Našlaitėlio šarvai

Vienam iš Radvilų skirti turnyrų šarvai iš plieno ir bronzos, dekoruoti auksu. Spėjamas šarvų savininkas - Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis. Ant šarvų dalies yra išraižyta jų sukūrimo data (1573 m.). Kitos šarvų dalys saugomos Niujorke, Metropolitano meno muziejuje ir Museo Nazionale del Palazzo Venezia Romoje.

https://www.artic.edu/artworks/106349/plackart-from-an-armor-possibly-of-prince-nikolaus-viii-christoph-radziwill-of-poland-1549-1616

Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis (1549–1616)


Šv. Kazimiero kolegija (Collegio Lituano S. Casimiro) - Katalikų Bažnyčios institucija Romoje lietuviams kunigams rengti, jų kvalifikacijai kelti. Kolegija įsteigta 1945 m. arkivyskupo J. J. Skvirecko ir kitų rūpesčiu, 1963 m. jai suteiktos popiežiškosios kolegijos teisės. 1945–1990 Šv. Kazimiero kolegija buvo reikšmingas lietuvių išeivijos antikomunistinės veiklos organizavimo centras. Viešbutyje apsistodavo išeivijos politiniai veikėjai, diplomatai. Per veiklos metus kolegija išleido daugiau kaip 170 kunigų. Kolegijoje mokėsi kardinolas A. J. Bačkis, arkivyskupas metropolitas G. L. Grušas ir kiti žymūs dvasininkai.

Labanauskas Ramūnas, https://www.vle.lt/straipsnis/sv-kazimiero-kolegija/

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Atmintinos vietos

Kazimieras Jogailaitis (Šventasis Kazimieras) (1458–1484)


Tamakvos Šv. Petro ir Povilo lietuvių bažnyčia

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (sakralinė)


Kapucinų ordino vienuolynas ir Švč. Trejybės bažnyčia Ostroge

Susijusios asmenybės: Jonušas Sanguška, Paulius Karolis Sanguška

Susiję laikotarpiai: 18 a.

Reikšmė Lietuvai: LDK didikų giminės Sanguškų statytas paminklas.

Su Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kultūra susijęs miesto vakarinėje dalyje, už senosios miesto sienos, išlikęs kapucinų vienuolyno ir Švč. Trejybės bažnyčios ansamblis. Jį fundavo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kalavijininkas Jonušas Sanguška. Ansamblis pastatytas 1747-1769 metais. Bažnyčios projekto autorius – italas Paolas Antonijus Fontana, LDK didžiojo maršalkos Pauliaus Karolio Sanguškos dvaro architektas.

Vėlyvojo baroko stiliaus trinavė bazilika stipriai nukentėjo, kuomet 1832 m. vienuolyną uždarius, visas kompleksas ilgai buvo tuščias, vėliau buvo įrengtas karinis sandėlis. Pastatus atidavus stačiatikiams, bažnyčia pertvarkyta į cerkvę, jos barokinis interjeras sunaikintas. 1938 m. bažnyčia buvo grąžinta katalikams, bet jau 1939 m. paversta sporto sale. Nuo 1995 m. čia įrengta koncertų salė. Nuo 1994 m. vienuolyno patalpose veikia Kijevo Mohylos akademijos filialas, kuris savo pavadinimą paveldėjo iš Abiejų Tautų Respublikos laikotarpio Ostrogo akademijos. Čia taip pat yra ir nedidelis Akademijos muziejus.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
https://www.vle.lt/straipsnis/sanguskos/


Tadas Andrius Bonaventūra Kosciuška (1746 - 1817) - Lenkijos ir Lietuvos politikos ir karo veikėjas, vyriausiasis 1794 m. sukilimo vadas. T. Kosciuška save laikė lietuviu, laiškuose (1790 m.) pabrėždavo esąs Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pilietis.

T. Kosciuška dalyvavo 1775–83 m. Jungtinių Amerikos Valstijų nepriklausomybės kare, vadovavo įvairių objektų įtvirtinimui. JAV yra nemažai vietų, pavadintų Kosciuškos garbei. Viena jų - Tado Kosciuškos vardu pavadintas parkas Milvokyje, Viskonsino valstijoje.

https://www.vle.lt/straipsnis/tadas-andrius-bonaventura-kosciuska/

https://uwm.edu/marchonmilwaukee/keyterms/kosciuszko-park/

Nematerialus kultūros paveldas; Vietovardžiai


Niemi Aukusti Robert (Augustas Robertas Niemis) (1869 - 1931) - suomių tautosakininkas, filosofijos daktaras, Vytauto Didžiojo universiteto garbės daktaras, Lietuvių mokslo draugijos narys, Lietuvių–suomių susiartinimo draugijos garbės daktaras. 1931 m. Helsinkyje įsteigė Suomių–lietuvių draugiją.

Lietuvių liaudies dainas pradėjo tyrinėti 1889. Lietuvoje A. R. Niemi lankėsi 1900, 1902, 1909–1912 (1909–10 lankėsi ir Mažojoje Lietuvoje, Tilžėje, bendravo su V. Kalvaičiu) ir 1919. Bendravo su A. Smetona, J. Basanavičiumi, P. Vileišiu, J. Tumu‑Vaižgantu, A. Jakštu, Vilniuje tvarkė Lietuvių mokslo draugijos tautosakos archyvą. Dainas rinko Šiaurės Lietuvoje (Biržų, Kupiškio apylinkėse), Dzūkijoje. Užrašė 3644 dainas, jų dalį (1459 dainas ir 26 melodijas) kartu su A. Sabaliausku paskelbė rinkinyje Lietuvių dainos ir giesmės šiaurrytinėje Lietuvoje (1912). Į fonografo velenėlius A. R. Niemi užrašė apie 500 lietuvių liaudies dainų melodijų. Užrašė lietuvių liaudies vestuvių papročių (studija Lietuviški vestuvių papročiai / Liettualaisia häätapoja 1914, lietuvių kalba 1996).

Veikale Lietuvių liaudies dainų tyrinėjimai (Tutkimuksia liettualaisten kansanlaulujen alalta 1913) analizavo lietuvių liaudies dainų kilmę, ryšius su latvių ir suomių liaudies dainomis. Tyrinėdamas lietuvių dainas gilinosi į senąją lietuvių religiją ir mitologiją. Paskelbė studijas Lietuvių literatūra (Liettualainen kirjallisuus 1925), Iš lietuvių tautosakos (Liettualaisen kannsantietouden alalta 1928, abi lietuvių kalba 1996).

Jam mirus, Lietuvos rėmėjų lėšomis 1933 m. lapkričio 12 d. pastatytas dailininko Broniaus Pundziaus sukurtas antkapis su užrašu suomių ir lietuvių kalbomis – „Brangiam savo bičiuliui – lietuvių tauta“.

https://www.vle.lt/straipsnis/aukusti-robert-niemi/


Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Menininkų rezidencijoje La Ruche (Avilys) Paryžiaus Monparnaso rajone, gyveno ir kūrė žymūs litvakai menininkai, suformavę Paryžiaus mokyklos (École de Paris) branduolį, o jų kūryba tapo prancūziškojo ekspresionizmo pradžia. La Ruche menininkus viliojo neaukšta nuomos kaina, tačiau gyvenimo sąlygos čia buvo sudėtingos.

Rezidencijoje yra gyvenę ir kūrę Vitebske gimę Markas Šagalas (1887-1985) ir Osipas Cadkinas, taip pat Vilniaus dailės mokyklos auklėtiniai - Druskininkuose gimęs Žakas Lipšicas (1891-1973), Smilavičių kaime, dab. Baltarusijoje, gimęs Chaimas Sutinas (1893-1943), Gomelyje gimęs Mišelis Kikoinas (1892-1968) ir Žoloduke prie Naugarduko gimęs Pinchas Kremenis (1890-1981).

Žydų dailininkams iš Lietuvos užplūdus Paryžių, vietiniai kūrėjai ir kritikai ėmė piktintis, kad atvykėliai okupuoja galerijas, rengia parodas, o pats Paryžius tampa žydiškas. Meno kritikas André Warnod sugalvojo ir pirmą kartą pavartojo terminą École de Paris (Paryžiaus mokykla) apibūdinti žydams atvykėliams, kad numalšintų vietinių menininkų nepasitenkinimą ir parodytų, jog ir šie atvykėliai gali daug duoti Prancūzijos kultūrai ir formuoti meno raidą.

Le Ruche – „Avilys“ ir litvakų dailininkų sambūris

Paryžiuje, Montparnasse rajone, 2 passage Dantzig adresu stovi daugiau nei šimtmetį skaičiuojantis apskritos formos pastatas. Jį, kaip rotondą-vyninę suprojektavo Gustavas Eiffelis 1900 metų Pasaulinei dailės parodai. Po parodos paviljoną nupirko mecenatas ir skulptorius Alfredas Boucheris, suskirstė jį į nedideles studijas ir už nedidelį mokestį jas nuomojo neturtingiems dailininkams, pagrinde imigrantams. Dėl apskritos formos ir jame zujančių dailininkų paviljonas buvo pramintas La Ruche – „Aviliu“.

Apie galimybę nebrangiai įsikurti Paryžiuje pasklido kalbos Vilniaus piešimo mokykloje, kurioje mokėsi visas būrys litvakų – žydų iš vakarinių Rusijos imperijos gubernijų. Pirmasis į Paryžių, 1909 m., išvyko Jacques Lipchitzas, 1912 m. – Pinchus Krémègne’is, Michelis Kikoïne’as ir Chaïmas Soutine’as, 1913 – Emmanuelis Mané-Katzas, o 1914 m. – Simonas Glatzeris. Po Pirmojo pasaulinio karo, jau iš laisvosios Lietuvos litvakų dailininkų bendruomenę Paryžiuje papildė Maksas Bandas (ėmė pasirašinėti Max Band) ir Jokūbas Mesenbliumas (pasivadino Jacques Missene), abu atvyko 1924 metais. Po poros metų, 1926 m., prie būrio prisijungė aštuoniolikmetis Neemija Arbitbalatas (pasirašinėjo: Arbit Blatas, Arbit-Blatas, A. Blatas).

Į Paryžių atvykę litvakai buvo neturtingi, tad telkėsi nedidelėse studijose „Avilyje“ Montparnasse rajone, kuris buvo pigesnis už tuo metu populiarų meno rajoną Montmartre’ą ir Bateau-Lavoir’o studijas. Kai kurie litvakai, kaip tapytojai Krémègne’is ar Kikoïne’as, „Avilyje“ praleido po keliolika metų, o skulptorius Leonas Indenbaumas net kelis dešimtmečius. „Avilys“ litvakams tapo antraisiais namais, kur jie galėjo ieškoti naujų saviraiškos formų ir įsilieti į pasaulio dailės tėkmę.

Gausi litvakų dailininkų migracija ir koncentruotas gyvenimas „Avilyje“, kur jie buvo laisvi eksperimentuoti ir kurti, lėmė naujo meno reiškinio École de Paris – Paryžiaus mokyklos (terminą sugalvojo Prancūzijos rašytojas ir meno kritikas André Warnodas) atsiradimą. Dauguma litvakų, gimę ir augę religingose žydų šeimose nedideliuose Rytų Europos miesteliuose – štetluose, atsinešė į Paryžių savitą pasaulėžiūrą, unikalią formų ir spalvų pajautą. Jidiš kultūra ir savitas meno supratimas litvakų kūryboje persipynė su moderniomis to meto kryptimis – postimpresionizmu, kubizmus, futurizmu, fovizmu. Ši centro ir periferijos sąveika suformavo Paryžiaus mokyklą ir prancūzų ekspresionizmo kryptį.

Prancūzų ekspresionizmas į meno pasaulį įnešė gaivių idėjų, naujų motyvų ir plastinių atradimų. Kryptis pasižymi raiškos elegancija, santūrumu, plokščia forma, emocingu potėpiu, spalvų niuansais. Dailininkus domino juos supantis gyvenimas čia ir dabar. Dailės kūriniuose vyravo lyrizmas, nostalgija, poetiškumas, intymumas ir toji žodžiais nenusakoma „žydiškoji melancholija“. Prancūzų ekspresionizmo stilistika buvo populiari iki Antrojo pasaulinio karo. Paryžiaus mokyklai atstovavo keli šimtai dailininkų, tarp jų – apie 60 litvakų iš Rytų Europos ir daugiau nei 150 žydų dailininkų iš viso pasaulio.

Dr. Vilma Gradinskaitė

Daugiau:

https://www.bernardinai.lt/pasaulinio-garso-litvaku-kuryboje-lietuvisko-stetlo-ir-prancuziskojo-ekspresionizmo-susitikimas/
https://www.laruche-artistes.fr/


Naujinis (latv. Naujene), senovės lietuvių pilis ir gyvenvietė, buvusi Vecpilio kaime (netoli dabartinio Daugpilio). Minima 12 a. pabaigoje.

K. Būgos manymu, Naujinio ir Rėzeknės apylinkėse 12 a. gyventa lietuvininkų (lietuvių).

1239 sunaikintos pilies vietoje Livonijos ordinas 1275 pastatė mūrinę pilį; ji 1277 tapo komtūrijos centru. 1278 pilį puolė Lietuvos didysis kunigaikštis Traidenis. Apie 1281 lietuviai, žiemgalių, veikiausiai vadovaujamų kunigaikščio Nameisio, remiami, užėmė ordino valdomą Jersiką (buvusios kunigaikštystės centrą) ir iškeitė ją į Naujinį; Lietuvai priklausė iki 1313, kai ją vėl užėmė Livonijos riteriai. 1315 pilį puolė Lietuvos didysis kunigaikštis Vytenis, 1403 – Vytautas. 1577 pilis ir gyvenvietė sugriauta.

Iki 19 a. vidurio Naujinio apylinkėse dar buvo lietuviškai kalbančių gyventojų.

Garšva Kazimieras, https://www.vle.lt/straipsnis/naujinis


Svisločius pirmą kartą paminėtas 1256 m. Ipatijaus metraštyje. Nuo 13 a. iki 1795 priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1523 m. gavo miestelio teises. 16 a. priklausė Chodkevičiams, prie kalvinistų bažnyčios veikė pradinė mokykla. Nuo 17 a. pradžios valdė Krišpinai‑Kiršenšteinai, kurie 1668 m. pastatė bažnyčią. Nuo 1778 m. Svisločius atiteko Vincentui Tiškevičiui (1757–1816), kuris vedė Abiejų Tautų Respublikos karaliaus Stanislovo Augusto Poniatovskio dukterėčią Mariją Teresę Poniatovską. Naujasis savininkas perplanavo ir perstatė miestelį, 1804 savo lėšomis įsteigė Gardino gubernijos gimnaziją, kurioje 1825 m. dėstė J. Čečiotas, veikė filaretų, filomatų draugijos, tarp jos mokinių yra Konstantinas Kalinauskas, Juozapas Kovalevskis, Stanislovas Batys Gorskis, Napoleonas Orda, Romualdas Traugutas bei Juozapas Ignotas Kraševskis.

Svisločius 1921–39 m. buvo užimtas Lenkijos. Miestelyje yra išlikę Vincentui Tiškevičiui priklausiusio parko likučiai.

Užsienio reikalų ministerijos informacija
https://www.vle.lt/straipsnis/svislocius-2

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Vietovės

Chodkevičiai; Marija Teresė Poniatovska - Tiškevičienė (1761–1831); Vincentas Tiškevičius (1757–1816); Juozapas Ignotas Kraševskis (1812–1887); Stanislovas Batys Gorskis (1802–1864); Napoleonas Orda (1807–1883); Konstantinas Kalinauskas (1838–1864); Jonas Chodkevičius (apie 1537–1579)


Kūriniai Karališkajame Vavelio muziejuje

Karališkasis Vavelio muziejus įsikūręs Krokuvoje, renesansinėje pilyje, Vavelio architektūriniame komplekse. Muziejuje eksponuojami garsūs Žygimanto Augusto sukaupti arasai (16 a.), dailės kūrinių, ginklų kolekcija. Kieme – T. Kosčiuškos paminklas (1921, L. Marconi, A. Popielis).

Tarp kitų kūrinių, muziejuje yra eksponuojami Barboros Radvilaitės, Nesvyžiaus klebono Antano Mikalojaus Radvilos, Lietuvos didžiojo kanclerio ir Vilniaus vaivados Mikalojaus Radvilos portretai, Lietuvos kanclerio Alberto Stanislovo Radvilos pomirtinis medalionas iš Radvilų kolekcijos Nesvyžiuje, Mikalojaus Radvilos Juodojo šalmas (šišakas).

https://www.vle.lt/straipsnis/vavelis

Kilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė; Portretai; Taikomoji dailė; Kilnojamieji daiktai, susiję su svarbiausiais istoriniais įvykiais, visuomenės, kultūros, karo, sporto, religijų istorija, įžymių žmonių gyvenimu

LDK (iki 1569 m.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.)

Barbora Radvilaitė (apie 1522 / 1523–1551)


Buvusi Vytauto Kasiulio palaidojimo vieta

Vytautas Kasiulis, g. 1918 04 23 Simne, m. 1995 03 12 Paryžiuje, lietuvių tapytojas. Nuo 1937 mokėsi Kauno meno mokykloje. 1941 baigęs Kauno taikomosios dailės institutą, 1941–44 dėstė jame. 1944 pasitraukė į Vokietiją. 1946–48 gyveno Freiburge, dėstė Dailės ir amatų mokykloje, 1947–49 vadovavo piešimo klasei. Nuo 1948 gyveno Paryžiuje. Surengė individualių parodų Kaune (1943), Freiburge (1947), Paryžiuje (1950–55), Hamburge, Ženevoje, Berlyne, Londone, Kopenhagoje, Stokholme, Čikagoje, Niujorke; pomirtinės Vilniuje (2009, 2017), Klaipėdoje (2010), Kaune (2014).

Aliejumi, guašu, pastele, tempera nutapė figūrinių kompozicijų (Dailininko šeima, Moteris su kūdikiu), portretų (Autoportretas, Lietuvaitė, Čigonė), lyrinių peizažų, natiurmortų. Ankstyvieji kūriniai – dažniausiai buitinio žanro paveikslai – realistiniai, psichologiški, su humoro elementais, tamsoko kolorito. Vėlesni – modernistiniai, jiems būdinga lyrizmas, dekoratyvumas, šviesių sodrių spalvų koloritas, improvizacija. Kompozicijose dažnai vaizdavo muzikantus, cirko artistus, šventuosius (šv. Kazimierą, šv. Petrą), jų figūros abstrahuotos, žaismingos, supintos su arabeskiškomis linijomis, kuria karnavalo efektą. Sukūrė piešinių, pastelių, akvarelių, litografijų, apipavidalino prancūzų kino filmą Dvigubas gyvenimas (1954, režisierius V. Vicasas).

2013 Vilniuje atidarytas V. Kasiulio dailės muziejus (Lietuvos nacionalinio dailės muziejaus padalinys), jame veikia nuolatinė dailininko kūrybos ekspozicija.

2018 07 09 perlaidotas kartu su žmona Brone Vilniuje, Antakalnio kapinėse.
MELC, https://www.vle.lt/straipsnis/vytautas-kasiulis/

Nepriklausomybės atkūrimas (nuo 1990 m.)


Jonas Pipiras gimė 1833 m. balandžio 23 d. Šaipiuose (Kretingalės vls., Klaipėdos aps.) Jis buvo evangelikų liuteronų kunigas, visuomenės veikėjas, knygnešys, religinės literatūros rengėjas, spaudos bendradarbis. Apie 1839–1845 m. Jonas Pipiras mokėsi Nemirsetos liaudies mokykloje ir privačiai Klaipėdoje, 1846–1854 m. mokslus tęsė Tilžės gimnazijoje, 1855–1858 m. studijavo teologiją Karaliaučiaus universitete, 1859–1861 m. sielovados žinias gilino Vitenbergo kunigų seminarijoje.

Nuo 1861 m. spalio 15 d. Jonas Pipiras apie dvejus metus kunigavo bei mokytojavo Nidoje. Kandidatavo į 1863–1866 m. kadencijos Prūsijos karalystės seimą Tilžės-Lankos apskrityje, tačiau nebuvo išrinktas. 1863–1868 m. kunigavo Įsėje, 1869–1872 m. – Kraupiške. 1872 m. iš Mažosios Lietuvos persikraustė į Tauragę, iki 1882 m. buvo Tauragės evangelikų liuteronų parapijos klebonas, aptarnavo dar keletą aplinkinių parapijų, ugdė lietuvių evangelikų liuteronų tautinį sąmoningumą, paskatino susitelkti lietuvišką Batakių evangelikų liuteronų parapiją. Dėl rūpinimosi lietuvišku švietimu ir knygų iš Prūsijos gabenimu pateko į rusų valdžios nemalonę ir, vengdamas persekiojimo, turėjo bėgti iš Tauragės. Nuo 1882 m. iki mirties tris dešimtmečius kunigavo Klaipėdos lietuvininkų (Jokūbo) evangelikų liuteronų bažnyčioje, nuo 1887 m. buvo šios parapijos klebonas, Klaipėdos gimnazijoje dėstė lietuvių kalbą. Parapijiečius ragino neišsižadėti gimtosios kalbos ir vaikus konfirmacijai rengti lietuviškai, prisidėjo prie peticijų, reikalaujančių grąžinti lietuvių kalbą į Mažosios Lietuvos mokyklas, rūpinosi mokytojų seminarijos Klaipėdoje steigimu. Nuo 1881 m. buvo Lietuvių literatūros draugijos narys.

Jonas Pipiras aktyviai bendradarbiavo spaudoje, 1888–1889 m. redagavo lietuvišką Karaliaučiaus misijų draugijos laikraštį „Nusidavimai apie Evangelijos praplatinimą tarp žydų ir pagonių“, 1903–1904 m. leido laikraštį „Aušros žvaigždelės spinduliai“, kuriame skelbtus savo pamokslus 1904 m. išleido atskira knyga „Mišios“ (antras šio pamokslų rinkinio leidimas išėjo 1913 m.). Iš vokiečių kalbos vertė giesmes ir kitą religinę literatūrą, parengė keturis giesmynėlius. Dalyvavo surinkimininkų judėjime. Drauge su Adomu Einaru (1842–1906) ir kitais redagavo lietuvišką 1897 m. Biblijos leidimą. 1899 m. išleido lietuvių kalbos vadovėlį vokiečių kalba „Lithauische Sprachlehre mit Berücksichtigung des Selbstunterrichts“, kalbos klausimus svarstė spaudoje.

Jonas Pipiras mirė 1912 m. kovo 29 d. Klaipėdoje, palaidotas Skaisgiriuose, Pakalnės aps. (dab. Bolšakovas, Kaliningrado sritis), kur gyveno jo dukra Marta (1875–1965) su šeima, mat Skaisgirių evangelikų liuteronų parapijoje 1909–1937 m. kunigavo Jono Pipiro žentas Karlas Vesoleckis (Wessolleck, 1862–1953).

http://8diena.lt/2018/04/23/abipus-sienos-lietuvybe-puoselejes-kunigas-jonas-pipiras


Rokvudo lietuvių kapinės ir V. K. Jonyno paminklas

Katalikų kapinėse Sidnėjaus priemiestyje Rokvude yra lietuvių sekcija su V. K. Jonyno kurtu paminklu. Kapinės yra registruota Australijos kultūros vertybė.

Čia palaidotas ir Lietuvos karo lakūnas, Birželio sukilimo dalyvis Jeronimas Garolis (1900–1972).

Užsienio reikalų ministerijos informacija
https://www.vle.lt/straipsnis/jeronimas-garolis/

Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.); Nepriklausomybės atkūrimas (nuo 1990 m.)


Rašytiniuose šaltiniuose Sveržanio vietovė pirmą kartą minima 1428 m., kai Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas ją užrašė savo žmonai Julijonai. 1575 m. miestelis tapo Mikalojaus Kristupo Radvilos Našlaitėlio valda. XVI a. ėmė stipriai augti dėl savo strateginės padėties prie Nemuno upės. 1742 m. Sveržanyje įkurta Radvilų porceliano manufaktūra. Ji veikė iki 1765 m., o jos dirbiniai garsėjo ir už Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ribų. XVIII a. antroje pusėje miestelis gavo Naujojo Sveržanio vardą.

1588 m. iškilo Mikalojaus Kristupo Radvilos Našlaitėlio funduota Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia., turinti renesanso stiliaus bruožų. 1864 m. bažnyčia uždaryta caro valdžios, 1901 m. grąžinta katalikams, 1946 m. sovietų valdžios vėl uždaryta ir 1990 m. grąžinta tikintiesiems.

1590 m. Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis pastatydino ir stačiatikių Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų (Uspenijės) cerkvę, kuri XVII a. pradžioje buvo perduota unitams. 1739 m. prie jos Mikalojus Kristupas Radvila Žuvelė fundavo ir bazilijonų vienuolyną, kuriame buvo įkurdinta unitų dvasinė seminarija. 1833 m. likvidavus bazilijonų vienuolyną, šventovė paversta stačiatikių cerkve. Sovietmečiu uždaryta, XX a. 9-ajame dešimtmetyje grąžinta stačiatikių bendruomenei.

Liškevičienė, Jolita, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis (1549–1616); Mykolas Kazimieras Radvila Žuvelė (1549–1616); Vytautas Didysis (apie 1350–1430)


Červonkos kapinėse 1932 m. pastatytas paminklas Lietuvos kariams, žuvusiems kovoje už Lietuvos nepriklausomybę. Čia ilsisi už Lietuvos laisvę žuvę kariai savanoriai, kovoję su bermontininkais Lietuvos ir Latvijos pasienyje. Skulptorius Stasys Stanišauskas parengė paminklo projektą, Kaune padarė paminklo detalių formas ir sutiko atlikti visus dailės darbus, statant paminklą. Paminklas pastatytas per tris savaites. Statyba kainavo 4445 litus. Paminklas betoninis. Jo tūris – 32 kub. m, paviršiaus plotas – 57 kv. m, aukštis – 6,5 m. Viršuje – stilizuoti spinduliai, Lietuvos simbolis – Vytis ir žuvusio kario atvaizdas. Jo viršuje lietuvių ir latvių kalbomis užrašyta: „Žuvusiems Lietuvos kariams 1919–1920 m.“ Apatinėje paminklo dalyje lietuviškai - „Keleivi, pasakyk Lietuvai, kad mes žuvome gindami Tėvynę“. 1932 m. spalio 2 d. įvyko iškilmingas Červonkos paminklo atidengimas, šventinimas ir mirusiųjų minėjimas.

http://www.pavb.lt/lt/straipsnis/3685-cervonka-latvija-paminklas-lietuvos-kariams-zuvusiems-kovoje-uz-lietuvos-nepriklausomybe
https://www.lrt.lt/mediateka/irasas/2000209360/panoramos-archyvai-paminklas-lietuvos-kariams

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Paminklai


Buvęs Varšuvos muzikos institutas (dabar F. F. Chopino muziejus)

Varšuvos muzikos instituto, kurį M. K. Čiurlionis lankė, pastatas palankių aplinkybių dėka yra ne tik išlikęs, bet ir puikiai restauruotas − šiandien jame veikia F. F. Chopino muziejus.

Studijas Čiurlionis pradėjo 1894 m. Tadeuszo Brzezickio fortepijono klasėje, po metų jo mokytoju tapo Antoni Sygietiński, kurio ugdomas buvo kelis metus. 1897 m. jaunuolis pasirinko kompoziciją, kurią jam dėstė prof. Zygmuntas Noskowskis. Greta specialybės užsiėmimų, jis lankė muzikos istorijos ir teorijos pamokas, lankė choro klasę, kuriai vadovavo prof. J. Statleris. Išmoko harmonijos principų, dirigavimo pagrindų. 1899 m. baigė kompozicijos klasės studijas.

Pastatas ir jo aplinka formavosi ilgai: XVII a. paskutiniaisiais dešimtmečiais savo rūmus šio sklypo teritorijoje pradėjo statyti karališkasis kanclerio pagalbininkas Janas Gnińskis, tačiau nebaigus statyti rūmų komplekso, sklypą 1725 m. įsigijo kilmingos Zamoyskių giminės atšakos palikuonys – statinys tapo jų ordinacijos būstine. Nuo XVIII a. aštuntojo dešimtmečio pabaigos iki pat XIX a. vidurio pastato paskirtis įvairavo nuo privačios berniukų ugdymo įstaigos iki įvairaus pobūdžio ligoninių. 1859 m. pastatas atiteko Varšuvos muzikos institutui. XIX a. pabaigoje buvo pristatytas viršutinis aukštas.

Nida Gaidauskienė
Plačiau publ.: Lituanistika | Menininko atminimo vietos karo destrukcijos perkeistame mieste / Nida Gaidauskienė

Mikalojus Konstantinas Čiurlionis (1875–1911)


Alšėnuose išliko XVI a. pabaigoje — XVII a. pradžioje statytos Sapiegų pilies griuvėsiai. Alšėnų pilis reprezentuoja XVI-XVII a. LDK didikų gynybinę–rezidentinę architektūrą. Sapiegos piliavietę perkėlė į kitą vietą - ant Alšios upės kranto (dabar pietinėje miestelio dalyje). Naują mūrinę Alšėnų pilį pastatė LDK pakancleris ir Ašmenos seniūnas Povilas Steponas Sapiega XVI – XVII a. sandūroje. Tai vėlyvojo renesanso (manierizmo) stiliaus gynybinė-rezidencinė pilis su keturiais bokštas kampuose ir galingu įvažiuojamųjų vartų bokštu šiaurės rytų sparne, koplyčia. Pilį supo žemės pylimai, bastionai ir grioviai, užpildomi vandeniu patvenkus upelį, parkas.

Specialistai Alšėnų pilies architektūroje įžvelgia flamandų architektūros įtaką. Pilis kelis kartus buvo perstatyta, XVIII a. apleista, XIX a. dalis pilies susprogdinta. 1880 m. pilies savininkas Garbaniovas (Гарбанёв) pilies sienas ir bokštus pradėjo sprogdinti, o išardytas pilies plytas pardavė karčemos statybai. Pilis nukentėjo per I Pasaulinį karą. Nuo to laiko pilis kasdien atrodo vis liūdniau, išlikę mūrai žemėja, o kadaise kiemus supusių renesansinių galerijų, turtingo vidaus ir išorės dekoro (stiuko lipdinių, krosnių iš koklių dekoruotų Sapiegų herbais ir kt.) neliko nė ženklo. Dabar išlikę dviejų gyvenamųjų sparnų (šiaurės vakarinio ir šiaurės rytinio, kuriame buvo įvažiavimo vartai) ir prie jų prišlietų dviejų kampinių bokštų griuvėsiai, dalis žemės pylimų, parko likučiai su senomis liepomis.

Vitkauskaitė Dalia, Vilniaus universiteto projektas „Magnus Ducatus Lithuaniae“, http://www.mdl.projektas.vu.lt/

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (istorinė)

Sapiegos; Povilas Steponas Sapiega (1565–1635)


Liublino unijos aktas ir kiti dokumentai senųjų aktų archyve Varšuvoje

Vyriausiasis senųjų aktų archyvas (Archiwum Główne Akt Dawnych, AGAD) yra Varšuvoje. Saugo 12–18 a. Lenkijos ir Abiejų Tautų Respublikos valdymo įstaigų, teismų, kitų institucijų dokumentus, tarpvalstybines sutartis, korespondenciją, šeimų (Radvilų, Zamoyskių, Potockių ir kitų), asmenų archyvus, Abiejų Tautų Respublikos buvusiose žemėse 19 a.–20 a. pradžioje veikusių institucijų dokumentus. 1944 sudegė didžioji dalis archyvo dokumentų, jo fondai sukaupti iš naujo.

Archyve saugoma daug Lietuvos istorijai svarbių dokumentų: Lenkijos karalystės archyvuose natūraliai sukaupta lietuviška medžiaga (1411 Torunės taikos sutarties aktas su Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto antspaudu, 1569 Liublino unijos aktas ir kita), įvairiais keliais į archyvą patekę Lietuvos žymių giminių archyvai, nemaža Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės archyvo dalis, anksčiau saugota Radvilų archyve Nesvyžiuje, Lietuvos Metrikos Užnemunei skirtų keliasdešimt knygų, taip pat dalies jos knygų lotyniškomis raidėmis transliteruota kopija.

Vienintelis išlikęs Liublino unijos aktas - tai lietuviškos pusės unijos dokumentas su 78 lietuvių didikų ir bajorų antspaudais. Lenkų bajorų unijos aktas, kurį puošė 140 antspaudų, saugotas Radvilų šeimos kolekcijoje iki Antrojo pasaulinio karo, spėjama sudegė 1944 m. per Varšuvos gaisrą.

Liublino unijos akto dokumentas, pateikus bendrą Lenkijos, Lietuvos, Ukrainos, Latvijos ir Baltarusijos paraišką, 2017 m. įrašytas į UNESCO programos Pasaulio atmintis tarptautinį registrą.

https://www.vle.lt/straipsnis/vyriausiasis-senuju-aktu-archyvas

Lietuvos dokumentinis paveldas, įrašytas į UNESCO programos Pasaulio atmintis tarptautinį ir nacionalinį registrus:
https://unesco.lt/images/Fiksuoti_istorija_Pasaulio_atmintis.pdf

Kilnojamasis kultūros paveldas; Dokumentai

LDK (iki 1569 m.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.); Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.); Tarpukaris (1918-1940 m.)


Mykolas Kleopas Oginskis (1765 m. Guzuve, netoli Varšuvos - 1833 m. Florencijoje) - kompozitorius, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos politinis veikėjas, iš LDK didikų giminės Oginskių. Dalyvavo Ketverių metų seimo (1788–92 m.) veikloje, buvo proprūsiškos grupuotės šalininkas. 1793–94 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didysis paiždininkis. Per 1794 m. sukilimą paskirtas Lietuvos tautinės aukščiausiosios tarybos nariu, vadovavo Ukmergės, Švenčionių ir Breslaujos apskričių sukilėlių daliniams, žygiui į Livoniją ir Kuršą. Rusijai sukilimą numalšinus emigravo į Italiją, dalyvavo emigrantų veikloje, Paryžiuje tarpininkavo jų įvairioms grupėms. 1802 m. grįžo į Lietuvą. Suartėjo su caru Aleksandru I, 1810 m. tapo Rusijos senatoriumi ir slaptuoju patarėju. Parengė ir 1811 m. įteikė carui Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės atkūrimo projektą.

1815 m. po Vienos kongreso, kai žlugo viltys atkurti nepriklausomą valstybę, išvyko į Italiją. Nuo 1823 m. M. K. Oginskis gyveno Florencijoje. Kompozitorius grojo klarnetu, smuiku, sukūrė garsųjį polonezą Atsisveikinimas su Tėvyne , sukilėlių ir revoliucinių dainų, maršų, operą. Mirė Florencijoje ir buvo palaidotas Santa Maria Novella bažnyčios kapinėse. Tačiau miesto bendruomenė jo palaikus perkėlė į Italijos Panteoną Šv. Kryžiaus bazilikoje.

Jurkštas Vytautas Povilas, Matulevičius Algirdas, https://www.vle.lt/straipsnis/mykolas-kleopas-oginskis/


Grobšto ragas (kuršininkų kорininkų kalba Grabšte rags; vok. Grabschter Haken), kyšulys Kuršių nerijos rytų krante, 4 km į pietus nuo Nidos. Ilgis 1,5 km, didžiausias plotis 3,6 km, plotas 308 ha (dabar didžioji dalis – Kaliningrado srityje). Grobšto ragas – trečiasis pagal dydį Kuršių nerijos ragas ir vienas gražiausių joje. Rago gale yra 14 m aukščio pustoma kopa Vienišuolė, šiaurinėje dalyje – 50 m aukščio Sklandytojų kopa. Tarp Grobšto rago ir Parnidžio rago yra Grobšto įlanka. Grobšto ragas susidarė per paskutiniuosius 300 metų iš supustyto kopų smėlio. Vietovardis kilęs iš pavardės Grõbštas, plg. vietovardis Grobšta.

Pirmoji - Veca (senoji -) Nida buvo įsikūrusi šiaurinėje Grobšto rago pusėje. Joje, per jos gyvavimo laiką šalia karčiamos gyveno daugiausiai dvidešimt žvejų šeimų. Kartais telikdavo vos 8 ar net 5 šeimos. XVII a. kaimas  dažnai buvo ant išnykimo ribos. Vargas ir skurdas buvo jos gyventojų žvejų kasdienybė, jie rašė skundus valdžiai į Karaliaučių: “Jūsų didenybe, ar jūs bent žinote kaip sunkiai gyvena jūsų pavaldiniai, nieko be smėlio aplink nematydami, o pievos ar žolės ne mažiau kaip per tris mylias ieškodami, savo gyvybe rizikuodami”. Vėliau Nida persikėlė į dabartinę vietą.

Teritorija tarp Parnidžio rago ir Lietuvos valstybinės sienos priklauso Grobšto gamtos rezervatui. Čia peri į Lietuvos raudonąją knygą įrašyti jūrinis erelis ir urvinė antis, sutinkama nendrinė rupūžė, auga pajūrinės zundos, pelkinės šindros, pajūrinės širdažolės. Pasak mokslininkų, Grobšto ragas kasmet pailgėja keliais metrais.

https://www.mle.lt/straipsniai/grobsto-ragas
https://www.vle.lt/straipsnis/grobsto-ragas
https://nerija.lrv.lt/lt/apie-nacionalini-parka/kulturos-paveldas/istorines-gyvenvietes/nida


Susijusios asmenybės: Jogaila, Vytautas Didysis, Adomas Mickevičius

Susiję laikotarpiai: 15 a., 19 a.

Reikšmė Lietuvai: Vietovė keletą dešimtmečių priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.

Odesos istorijoje galime rasti ir trumputį Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės periodą. Dabartinio miesto istorija prasidėjo XIV a., Krymo totoriams įkūrus Chadžibėjaus (Hacıbey) tvirtovę. XV a. tvirtovė keletą dešimtmečių priklausė LDK. Anot Jono Dlugošo, 1413 m. Jogaila iš šio uosto išsiuntė kelis laivus su javais. Užuominos apie lietuvių pilį, uostą ir švyturį Chadžibėjų randamos 1415 m., 1431-1432 ir 1442 m. Manoma, kad dabartinės Odesos vietoje Vytautas buvo pastatęs pilį.
1484 m. Chadžibėjus atiteko Krymo chanatui, XVI a. viduryje – Turkijai. Po 1787–91 m. Rusijos ir Turkijos karo vietovė atiteko Rusijai. 1792–93 m. rusai čia pastatė naują tvirtovę. 1795 m. miestas pavadintas Odesu (tada manyta, kad šiose vietose buvo įsikūrusi senovės graikų kolonija Odesas (graikiškai Odessos), kuri, kaip paaiškėjo, iš tiesų buvo dabartinės Varnos vietoje Bulgarijoje).

XIX a. Odesa tapo didmiesčiu – imperiniu miestu, kuriame telkėsi didžiausių Europos valstybių pasiuntinybės, prekybos namai ir sandėliai, bankai, teatrai ir kt. 1825 m. mieste lankėsi Adomas Mickevičius. Kelionės metu poetas parašė „Krymo sonetus“.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
https://www.vle.lt/straipsnis/odesos-istorija/


Lietuvių kapinės, esančios Royal Palm Memorial Garden kapinėse.

Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Švč. Mergelės Marijos Nekalto prasidėjimo bažnyčia Čikagoje

Lietuviškojo sakralinės architektūros palikimo sąrašas JAV nebūtų toks spalvingas be Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčios Čikagoje, Braiton parko rajone. Ne paslaptis, dėl architektūrinės simboliškai svarbių pastatų raiškos lietuviai leisdavosi į itin aštrius debatus. Jeigu Jono Muloko projektuota Švč. Mergelės Marijos bažnyčia Market parke sulaukė kritikos dėl naivumo, ieškant vadinamojo „lietuviškojo stiliaus“, tai gretimame Čikagos rajone iškilusi Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia stebino savo „nelietuviškumu“.

1962 m. pasirodžius pirmajai projekto versijai, italų architektų Edo J. Beli ir Entonio J. Beli darbas buvo pašiepiamas kaip „keistas margutis“[1]. Kritiškai pasisakė ne tik pavieniai autoriai, bet ir Pasaulio Lietuvių Inžinierių ir Architektų sąjunga (PLIAS), teigdami, kad: „projekte visai ignoruojamas mūsų etninės grupės tautinis charakteris, bet dominuoja mums svetimas, orientalinis bruožas“[2]. Stebėtasi ir tuo, kad tokį simboliškai svarbų pastatą pavesta projektuoti nelietuviams: „šio pastato architektai yra Belli ir Belli, o ne koks ten lietuviškas peckelis Belabošius. (...) Tokios tobulybės gal pasieksime tik tada, kai mūsų arch. Mulokas bus Mulli Mulli, o arch. Kudokas - Kuddy Kuddy.“[3]

Nežinia, ar dėl pasirodžiusios neigiamos retorikos, ar dėl kitų priežasčių, projektas buvo koreguotas. Bažnyčia pastatyta erdvesnė, tačiau lietuviškų bruožų čia neatsirado. 1963 m. iškilę maldos namai yra charakteringas septintojo dešimtmečio tarptautinė sakralinės architektūros pavyzdys, kuriame ekspresyvios, emociškai paveikios formos, derinamos su atvirai eksponuojamu gelžbetoniu ir kitomis medžiagomis. Tai lietuviškojo architektūrinio palikimo dalis, liudijanti apie drąsesnę lietuvių bendruomenės integraciją į JAV kultūrinį kontekstą.

Vaidas Petrulis

[1] Algirdas J. Kaulėnas. Vargas tau, Jeruzale! Lietuviškas išniekinimas lietuviškoje Čikagoje. Laisvoji Lietuva, 1962 m., nr. 8, p. 3.
[2] Liet. Inžinieriai ir architektai pasisako dėl Brighton Parko bažnyčios projekto. Technikos žodis, 1962 m. nr. 1, p. 28.

[3] Bonaventūras Tičkus. Daugiau nei sužavėtas. Dirva, 1962 m. vasario 28 d., p. 5


Skulptūra „Eglė žalčių karalienė“ Kanberoje

Bronzinis Eglės Žalčių Karalienės paminklas Glebe parke Kanberoje yra vietos lietuvių bendruomenės dovana 200 metų Australijos įkūrimo proga. Skulptūrą 1988 m. sukūrė Ieva Pocius.

Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerijos informacija
https://www.arts.act.gov.au/public-art/egle-queen-of-serpents


Paryžiuje, Armijos muziejuje, saugomas Mikalojaus Radvilos Juodojo turnyrinis šalmas (saladas), nukaldintas Kunzo Lochnerio Niurnberge, Vokietijoje. To paties šarvų komplekto dalys yra saugomos Vienos istorijos muziejuje ir Niujorko Metropoliteno muziejuje. Spėjama, kad šie šarvai išardyti ir į skirtingas šalis išgabenti Napoleono karų metu.

https://www.khm.at/objektdb/detail/371792

Kilnojamasis kultūros paveldas; Kilnojamieji daiktai, susiję su svarbiausiais istoriniais įvykiais, visuomenės, kultūros, karo, sporto, religijų istorija, įžymių žmonių gyvenimu


Žirgo šarvai Viktorijos ir Alberto muziejuje Londone

Viktorijos ir Alberto muziejuje Londone, saugomi keli XVI a. Vokietijoje nukaldinti žirgo galvos šarvai. Jie priklausė Radvilų šarvų kolekcijai Nesvyžiaus pilyje.

https://www.vle.lt/straipsnis/nesvyziaus-architektura
http://collections.vam.ac.uk/item/O97491/shaffron-unknown


Nuo XIV a. pabaigos istoriniuose šaltiniuose minimas miestas išsidėstęs abiejuose Dniepro krantuose, ties Dubrovenkos intaku. Pasak legendos, Mogiliave miręs ir palaidotas Haličio-Voluinės kunigaikštis Levas Danilovičius, todėl ir vietovė sieta su kapaviete bei vadinta Mogila.

Lietuvos didžiųjų kunigaikščių ir jų šeimos narių rankose nuo XIV a. pabaigos buvęs miestas su apylinkėmis (nuo 1589 m. – Mogiliavo ekonomija) sparčiai augo ir XVI a. kaip prekybos ir amatų centras jau buvo vienas svarbiausių Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės miestų po Vilniaus. 1577 m. Mogiliavui buvo suteiktos miesto savivaldos teisės ir herbas. Tai vienintelis Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės miestas, turėjęs tris gynybinių sienų žiedus su mūriniais vartais ir bokštais: apie pilį, senamiestį ir naujamiestį. Jie XIX a. sunaikinti.

XVII a. Mogiliavo istoriją paženklino alinančios kovos su Maskva. Tuo pačiu metu miestas iškilo kaip vienas svarbiausių Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės stačiatikybės centrų. Kartu steigti ir katalikų vienuolynai.

XVII a. Mogiliavas nebuvo ramus miestas: dėl įvairių priežasčių čia kilo net keli miestiečių maištai, vyko įnirtingos stačiatikių ir unitų kovos. Vėl nukentėjęs nuo Rusijos ir Švedijos kariuomenių per Šiaurės karą, Mogiliavas buvo prijungtas prie Rusijos per Abiejų Tautų Respublikos pirmąjį padalijimą 1772 metais.

Račiūnaitė, Tojana, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Kai kurios Estijos pilys pateko į rašytinius šaltinius todėl, kad buvo sugriautos lietuvių. Štai Kirumpės pilis pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėta 1322 m., kai Lietuvos didysis kunigaikštis Gediminas ją sunaikino. Vėliau pilis buvo ne kartą pulta, griauta ir atstatinėta, kol galiausiai pilnai sugriauta per Rusijos-Švedijos karą 1656 m.

https://www.visitestonia.com/en/ruins-of-kirumpaa-castle


2016 m. neogotikinėje Verapolio (Varapuzha) katedroje, apie 20 kilometrų į šiaurę nuo antrojo pagal dydį Keralos valstijos miesto Kočio, buvo atidengta atminimo plokštė vyskupui Mykolui Šostakui. Šioje katedroje M. Šostakas kaip popiežiaus apaštališkasis vikaras tarnavo 22 metus (1751-1773), čia ir buvo palaidotas. Tačiau jo kapas per potvynį buvo užlietas ir neišliko.

Mykolas Šostakas (Mikolaj Szostak) gimė 1710 m. Vilniuje bajorų šeimoje. Šešiolikos metų jis įstojo į basųjų karmelitų ordiną, vėliau tęsė mokslus Romoje, 1739 m. buvo išsiųstas į Malabaro provinciją Pietų Indijoje (dab. Kerala). 1746 m. M. Šostakas įšventintas vyskupu ir paskirtas Malabaro apaštališkuoju vikaru-koadjutoriumi su teise perimti šį postą. Malabaro provincija tuo metu vyskupijos statuso neturėjo, tad pagal bažnytinę teisę jai vadovavo pats popiežius per savo atstovą – vikarą. 1751 m. jis tapo visateisiu Malabaro bažnytinės provincijos apaštališkuoju vikaru ir šias pareigas ėjo iki pat mirties 1773 m. liepos 26 dieną.

Šaltinis: https://www.urm.lt/default/en/news/memorial-plaque-to-a-lithuania-born-bishop-nicolaus-szostak-unveiled-in-kerala-1


Varnoje yra dr. Jono Basanavičiaus vardo gatvė - ul. Doctor Ivan Basanovich.

1892–1905 Varnoje gydytoju dirbęs J. Basanavičius (nuo 1894 – Bulgarijos kunigaikščio Ferdinando rūmų gydytojas) dalyvavo miesto politiniame (aktyvus demokratų partijos, Varnos tarybos narys), visuomeniniame, kultūros ir mokslo (įkūrė Medicinos istorijos muziejų, Archeologijos draugiją) gyvenime, rūpinosi miesto sanitarine būkle, parengė Varnos pavertimo kurortu projektą. J. Basanavičiaus vardu pavadinta viena miesto gatvių, atidengta memorialinė lenta, rengiamos mokslinės konferencijos.

https://www.vle.lt/straipsnis/varna-1/


Kruopynai, Kropynos (vok. Kropiens) — kaimas, kuriame gyvenusioje lietuvių šeimoje gimė ir augo žinomas lietuvių lietuvių tapytojas, ekspresionizmo atstovas Pranas Domšaitis (1880—1965). Jau sovokietėjęs tėvas sūnų įregistravo Franz Carl Wilhelm Domscheit vardu. Jo giminė Otto Domšaitis (Domscheit) iki 1944 buvo paskutinis Kropynų karčemninkas. Lietuvių kilmės gyventojų Kropynose buvo ir daugiau, tai (skliausteliuose jų oficialioji pavardė): Barčas (: Bartsch), Danaitis (: Dannat), Grūdė (: Grode), Kiliuvaitis (: Killeweit), Leksutis (: Lexutt), Šakolaitis (: Schakulat), Tūliavaitis (: Thuleweit), Visikaitis (: Wissigkeit). Sovietmečiu Kropynos labai suniokotos.

P. Domšaitis piešė nuo vaikystės. 1907–10 m. studijavo Karaliaučiaus meno akademijoje. 1910–12 m. tobulinosi L. Corintho studijoje Berlyne. 1910–14 m. studijavo Prancūzijos, Didžiosios Britanijos, Italijos muziejų kolekcijas, lankėsi Rusijoje, Norvegijoje (pas E. Munchą). Iki 1938 m. gyveno ir dirbo Berlyne. 1914–18 m. lankėsi Nidos dailininkų stovykloje, dalyvavo Kuršelių dailininkų stovykloje Sembos pusiasalyje. 1920 m. gavęs Lietuvos Respublikos pilietybę keletą kartų lankėsi Lietuvoje, nuo 1938 m. savo kūrinius pasirašinėjo lietuviška pavarde. Vokietijoje į valdžią atėjus naciams jo, kaip ir kitų modernistų, paveikslai buvo išmesti iš muziejų, o parodos uždraustos (1937 jų kūriniai eksponuoti kilnojamojoje parodoje „Išsigimęs menas“). 1938–49 m. gyveno Austrijoje. Bendravo su lietuvių dailininkais išeiviais (T. Valiumi, P. Augiu), dalyvavo jų rengiamose parodose (pirmą kartą atstovavo Lietuvai).

Nuo 1949 m. gyveno Pietų Afrikoje, Keiptaune, Koro apylinkėse, savotiškai primenančiose Lietuvą, dailininkas išgyveno antrąjį kūrybinio pakilimo laikotarpį. 1964 m. jis laimėjo konkursą „Garsieji ir žadantieji“. Intensyviai dirbo, rengė parodas, sėkmingai dalyvavo konkursuose. Sugebėjo savo kūryboje sujungti Europos moderniojo meno ir Afrikos tradicinio meno formas. Paskutinis dailininko paveikslas, vaizduojantis lietuvio ir afrikiečio sodybas bei judančių žmonių figūras, pavadintas „Juk aš visada pakeliui“. Tokius žodžius jis pasakė gulėdamas mirties patale.

Sukūrė buitinės ir religinės tematikos paveikslų, peizažų, portretų, natiurmortų, figūrinių kompozicijų. Ankstyvoji kūryba artima impresionizmui, ryški L. Corintho įtaka. Kūriniai intensyvaus kolorito, ekspresyvūs, apibendrintų formų; šešėliavimo kontrastai kuria paslaptingą, mistinę nuotaiką, dažnai naudojamas juodas kontūras, vyrauja kelio, kelionės motyvas. Lietuvių fondas Čikagoje iš P. Domšaičio našlės A. Armhold įsigijo didžiąją dalį kūrinių ir 528 padovanojo Lietuvai. Kūriniai nuo 2001 m. eksponuojami Lietuvos nacionalinio dailės muziejaus Prano Domšaičio galerijoje (iki 2004 Klaipėdos paveikslų galerija), čia veikia ir P. Domšaičio kultūros centras.

P. Domšaitis mirė 1965 m. lapkričio 14 d. Rodenbose, Pietų Afrikoje. Palaidotas Plumstead kapinėse, Keiptaune.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990
Gasiūnas Vladas, https://www.vle.lt/straipsnis/pranas-domsaitis/
Pėteraitis Vilius, Purvinas Martynas, https://www.mle.lt/straipsniai/kropynos


Lazario Segalo paveikslų ir asmeninių daiktų kolekcija

Tapytojas, grafikas ir skulptorius Lazaris Segalas gimė 1891 m. liepos 21 d. Vilniuje. Buvo šeštas vaikas prekybininko, torų perrašytojo Abelio Segallo šeimoje. Segalas dailės pradėjo mokytis M. Antokolskio pramoninės dailės mokykloje Vilniuje. Jo mokytojai pastebėję paauglio gabumus paskatino jį tęsti mokymąsi užsienyje. Būdamas penkiolikos metų, jis išvyko į Berlyną, kur nuo 1907 m. studijavo dailę Berlyno dailės akademijoje. Nepatenkintas konservatyviu mokymu 1909 m. jis išėjo iš akademijos, dalyvavo „Laisvosios secesijos“ (vok. Freie Secession) parodoje kur buvo apdovanotas Makso Lybermano (Max Liebermann, 1847–1935) premija. 1910 m. jis persikėlė į Dresdeną, mokėsi Dresdeno dailės akademijoje (vok. Hochschule für Bildende Künste Dresden).

Gurlitto galerija surengė pirmąją personalinę Segalo parodą. 1912 m. Segalas pirmą kartą lankėsi Brazilijoje, kur San Paule gyveno jo vyresnioji sesuo Liuba. 1914 m. dailininkas grįžo į Dresdeną ir buvo internuotas kaip „priešiškas užsienietis“ – Rusijos pilietis. 1917 m. Segallas lankėsi gimtajame Vilniuje. 1919 m. jis kartu su Konradu Felixmuelleriu (Conrad Felixmüller), Otto Diksu (Otto Dix), Otto Lange ir kitais įkūrė „Dresdeno secesijos grupę“ (vok. Dresdner Sezession Gruppe). Jau per pirmąjį pasirodymą Emilio Richterio galerijoje 1919 m. balandį Segalo, Felixmuelerio ir Dixo kūriniai sulaukė ypatingai didelio susidomėjimo. Vėliau Segallas išgarsėjo ir vakarinėje Vokietijos dalyje. 1920 m. Folkwang muziejus (vok. Museum Folkwang) Hagene parodė didelę personalinę 80 kūrinių parodą, Išleido katalogą ir įsigijo paveikslą. Žinoma menotyrininkė, ekspresionistų mecenatė Rosa Schapire irgi įsigijo Segalo paveikslą, kurį padovanojo Eseno muziejui. 1922 m. užsimezgė ryšiai tarp progresyvių Dresdeno ir Reino krašto dailininkų. Diuseldorfo menininkų susivienijimas „Jaunas Reino kraštas“ (vok. Junge Reine Land) ir Berlyno „Lapkričio grupė“ (vok. Novembergruppe) organizavo tarptautinę parodą, joje Segalas rodė šešis kūrinius. Be tapybos ant drobės vokiškuoju laikotarpiu Segalas kūrė daug grafikos. Tarp 1917 ir 1921 metų jis išleido tris grafikos albumus. Pirmąjam albumui pratarmę parašė žymus dailės istorikas Vilis Grohmanas (Will Grohmann), o kitiems dviems Dresdeno valstybinio muziejaus direktorius Paulis Ferdinandas Schmidtas (Paul Ferdinand Schmidt).

1922 m. Segalas su pirmąja žmona Margarete Quack persikėlė į Berlyną. 1923 m. pabaigoje jie persikėlė į Braziliją. Čia drauge sutuoktiniai pragyveno neilgai. Neprisitaikiusi prie gyvenimo San Paule Margaretė grįžo į Vokietiją. Išsiskyręs su ja 1925 m. Segalas susituokė su Jenny Klabin, turtinga paveldėtoja. 1926 m. Berlyne Neumann-Niuredorf galerijoje Segalas pirmą kartą parodė Brazilijoje sukurtus kūrinius. 1928 m. Segalas vėl gyveno Europoje, daugiausiai Paryžiuje, pradėjo kurti skulptūras.

1932 m. jis galutinai įsikūrė Brazilijoje, San Paule pasistatė dirbtuvę. 1943 m. buvo surengta didelė Segalo paroda Rio de Žaneire, o 1951 m. retrospektyva San Paulo dailės muziejuje. Segalas buvo entuziastingai priimtas San Paulo menininkų aplinkoje. Jo parodos sulaukė daug žiūrovų ir spaudos dėmesio. Dailininkas daug prisidėjo prie modernaus meno pripažinimo Brazilijoje. 1937 m. įsitvirtinus profašistinei diktatūrai, kuri įtvirtino antisemitinę imigracijos politiką Segalas dalyvavo antinaciniuose judėjimuose.

1933 m. atėjus nacionalistams į valdžią Vokietijoje Segalo kūriniai, kurie buvo viešose kolekcijose, buvo įtraukti į „Išsigimusio meno“ (vok. Entartete Kunst) sąrašus.

Segalas mirė 1957 m. rugpjūčio 2 d. savo namuose San Paule nuo širdies ligos.

Po mirties buvo surengtos jo kūrybos retrospektyvos Venecijoje, Barselonoje, Madride, Paryžiuje, Briuselyje, Amsterdame, Niurnberge, Osle, Diuseldorfe, Berlyne, Zalcburgas.

2019 m. lapkričio 20 – 2020 kovo 1 paroda “Brazilijos modernistas iš Vilniaus: Lasario Segalo sugrįžimas” buvo rodoma Valstybinio Vilniaus Gaono žydų muziejaus Tolerancijos centre.

Vilniuje gimęs Segalas anksti išvyko į Vokietiją ir tapo svarbių modernizmo krypčių puoselėtoju. Tačiau penkiolika metų praleistų žydų bendruomenėje ir vėlesnis apsilankymas gimtajame mieste, paliko ženklų pėdsaką jo pasaulėjautoje ir kūrybos motyvuose. Tai pažymi ir pats Segalas ir beveik visi rašę apie jo kūrybą.

Sagalas rašė: “Vilnius mano gimtasis miestas […], visada liko mano atmintyje, o jame patirti įspūdžiai ilgus metus atsispindėjo mano darbuose”.

Jau patys pirmieji Segallo kūrybos tyrinėtojai P.F. Schmidtas ir R. Schapire analizuodami dailininko darbus jo individuaybės šaknų ieškojo Vilniuje patirtuose išgyvenimuose žydų gete, sunkiame, skurdžiame kasdieniniame gyvenime, religingume ir chasidų mistikoje. R. Schapire taip recenzavo 1920 m. Hageno muziejuje surengtą Segalo parodą: „Ir vėl Rytai mums padovanojo didį kūrėją. Lasaris Segalas neturi Kandinskio rafinuotumo ar Chagallo žemiškumo ir fantastikos. Jo kūriniuose gryniausią išraišką tapybiškai įgavo melancholiška mistinė Dostojevskio gaida. Jis veda mus į šešėlių pasaulį, kaip lunatikai traukia pro mus vyrai, moterys, vaikai, elgetos, aklieji, paklydėliai, skurstantys, prislėgtieji, gyvenimo atstumtieji. Per didelės galvos, baimingai išplėstos akys, skausmingai suspaustos lūpos, mažytės rankos išreiškia vaiduoklišką būtį. Materialumas išnyksta linijų jėga, tamsių spalvų skambesys išreiškia dvasines būsenas. “

Vienas svarbiausių Vilniui skirtingų Segalo kūrinių – 1921–1922 m. sukurtas penkių ofortų aplankas „Vilniaus atminimui 1917“, išspausdintas 40 egzempliorių tiražu. Su Vilniumi susiję ir daug kitų ankstyvesnių ir vėlyvesnių Segalo paveikslų sukurtų ne tik Vokietijoje, bet ir Brazilijoje.

Segalo Vokietijos periodo kūriniuose yra daug bendrumo su kitų pirmosios ir antrosios kartos ekspresionistų, ypač su Karlo Schmidt-Rottluffo, Conrado Felixmüller, Ludwigo Meidner, Willy Jaeckel kūryba.

Brazilijoje šalia dramatiškų ekspresionistinių paveikslų Vilniaus ir emigrantų keliones laivu motyvais gimsta ir eilė modernių, bet tuo pačiu kupinų gyvenimo džiaugsmo kūrinių.

Mums Segalas – svarbus ne tik kaip vienas Europos ir Brazilijos modernizmo klasikų, bet ir tuo, kad jo kūryboje įkūnyta dramatiška Vilniaus praeities atmosfera.

Po vyro mirties jo žmona Jenny ėmėsi misijos išsaugoti ir gausinti vyro kūrybinį palikimą. Su sūnumis 1967 m. įkūrė Lasario Segalo muziejų San Paule (Sao Paulo: Museum Lasar Segall).

Jame saugoma didžioji kūrybinio palikimo dalis.

Prof. dr. Raminta Jurėnaitė

Kilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė

Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.); Tarpukaris (1918-1940 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.)