Seniausias dabartinės Baltarusijos miestas, metraščiuose paminėtas jau 862 metais. XI–XIII a. buvo kunigaikštystės sostinė. Nuo XII a. pabaigos puldinėtas lietuvių, XIII a. pateko Lietuvos valdžion kaip Polocko kunigaikštystės centras. Nuo XIV a. pabaigos, panaikinus kunigaikštystę Polocko žemė buvo valdoma vietininko, o XVI a. pradžioje tapo vaivadija. XIV–XVI a. Polockas klestėjo kaip garsus Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės prekybos centras. 1498 m. jam suteiktos miesto savivaldos teisės. 1633 m. stipriai nukentėjo nuo Maskvos kariuomenės sukelto gaisro. Didžioji miesto dalis (dešiniajame Dauguvos krante) prie Rusijos imperijos buvo prijungta 1772 m., kairysis krantas – 1793 m., per Abiejų Tautų Respublikos antrąjį padalijimą.

Senojo miesto struktūra labai panaši į Vilniaus: kalvota vietovė, dviejų upių – Dauguvos ir Palatos – santaka, dvi pilys (Aukštutinė ir Žemutinė), kurios aptvėrė miesto teritoriją ir saugojo nuo priešų antpuolių. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikais išsiplėtė, pastatyta įvairių konfesijų šventovių, kurios liudijo apie intensyvų religinį to meto miestiečių gyvenimą.

Aukštutinės pilies teritorijoje XI a. iškilęs Šv. Sofijos soboras išsiskyrė miesto panoramoje. Iš pradžių priklausė stačiatikiams, nuo XVII a. unitams. Šiaurės karo metu paverstas amunicijos sandėliu. 1710 m. sprogus čia saugomam parakui, pastatas sugriuvo, liko tik keli fragmentai. XVIII a. viduryje soboras iš naujo pastatytas pagal Vilniaus architekto Jono Kristupo Glaubico projektą. Vienoje jos  koplyčioje buvo palaidotas unitų vyskupas Juozapatas Kuncevičius. Po 1642 m. įvykusios beatifikacijos Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pakancleris Kazimieras Leonas Sapiega 1650 m. palaimintojo Juozapato relikvijoms parūpino sidabrinį sarkofagą. Po pirmojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo, palaimintojo palaikai buvo iškelti ir pradėjo ilgą klajonių kelią, kuris 1949 m. baigėsi Romos Šv. Petro bazilikoje. Panaikinus bažnytinę uniją, Šv. Sofijos soboras buvo apleistas.

Ilgą laiką Polockas garsėjo Jėzuitų kolegija, 1580 m. įsteigta Stepono Batoro ir veikusia iki 1820 m.

Viena seniausių Polocko šventovių – šv. Eufrosinijos Polockietės, vienos pirmųjų šventųjų moterų, 1128 m. įkurtas stačiatikių moterų vienuolynas su XII a. statytu Išganytojo soboru.

Polocke gimė ir bernardinų globojamas mokėsi pirmasis Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės spaustuvininkas ir vienas rusėnų raštijos kūrėjų Pranciškus Skorina.

Liškevičienė, Jolita, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Steponas Batoras (1533–1586); Kazimieras Leonas Sapiega (1609–1656); Pranciškus Skorina (1486–1551)


Leidiniai Latvijos nacionalinėje bibliotekoje

Latvijos nacionalinėje bibliotekoje Rygoje saugomos XVI a. Vilniuje, brolių Mamoničių spaustuvėje kirilica išleistos knygos: Трибуналъ обователем великого княжества Литовского (1586 m.), Статут великого княжества Литовского (1588 m.) ir Апостол (1592 m.). Taip pat XVII a. Lietuvoje kirilica išspausdintas Naujasis Testamentas, XVIII a. Vilniaus jėzuitų išleista lietuvių gramatika, kalendorius iš spaudos draudimo laikų, Kristijono Gotlybo Milkaus (Christian Gottlieb Mielcke) sudarytas ir 1800 metais Karaliaučiuje išleistas „Lietuvių - vokiečių ir vokiečių - lietuvių kalbų žodynas“, 1883 ir 1884 m. laikraščio „Aušra“ numeriai ir kiti vėlesnių laikotarpių leidiniai.

Kilnojamasis kultūros paveldas; Inkunabulai ir rankraščiai, žemėlapiai ir natos, knygos ir kiti leidiniai

Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.); Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.)


Krėvos pilis – Lietuvos didžiųjų kunigaikščių pilis, pastatyta XIV a. I pusėje (greičiausiai po 1338 m.) Algirdo, senos medinės pilies vietoje. Pilis priskirtina ankstyvųjų lietuviškų aptvarinių (gardinių) pilių tipui, priklausė XIV a. suformuotai gynybinių įtvirtinimų sistemai. Pagrindinę gynybinę aptvarinių pilių funkciją atlieka kvadratinio plano aptvaras – sienos, papildytos vienu ar keliais bokštais. Galima sakyti, XIV a. pr. Lietuvoje buvo pastatytos keturios ankstyviausios tokio tipo mūrinės pilys „seserys“ - Kauno, Krėvos, Lydos ir Medininkų.
1338–1345 m. pilį valdė Lietuvos didysis kunigaikštis Algirdas. Po Algirdo mirties Krėvą paveldėjo jo sūnus Jogaila. 1382 m. pilyje neaiškiomis aplinkybėmis žuvo Jogailos dėdė kunigaikštis Kęstutis, joje buvo kalinamas Kęstučio sūnus Vytautas, kuris iš jos pabėgo. 1385 m. čia buvo pasirašyta Krėvos sutartis, kurioje buvo numatytas Jogailos ir visos Lietuvos krikštas ir glaudesni LDK santykiai su Lenkijos Karalyste. 1392 m. pilis atiteko Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Vytautui. 1433 m. rugpjūtį pilį nuniokojo Švitrigailos šalininkų kariuomenė. 1503–1506 m. ją puolė Krymo totoriai, o 1519 m. pilį buvo užėmusi Maskvos kariuomenė. 1564 m. Žygimantas Augustas Krėvą padovanojo iš Maskvos į Lietuvą atbėgusiam kunigaikščiui Andrejui Kurbskiui.
Pilis palaipsniui neteko gynybinės funkcijos, XVIII a. pab. galutinai prarado karinę reikšmę, o statiniai palaipsniui buvo naikinami, ardomi ir griuvo patys. Tokia būklė tęsėsi visą XIX a. Pilis smarkiai nukentėjo per I Pasaulinį karą, kai trejus metus Krėva buvo fronto linijoje. Miestelis buvo padalintas į dvi dalis, pilis atsidūrė vokiečių pusėje. Vokiečiai pilies pastatus panaudojo gynybiniais tikslais – juose buvo įrengti betoniniai gynybiniai įrenginiai (prie mažojo bokšto ir pietinės sienos) ir sargybos aikštelės. Kartais dabartiniai tyrinėtojai klysta vokiečių 1915 m. bunkerius įvardindami kaip dar vieną bokštą ir juos netgi pateikia rekonstrukcijose. Rusų kariuomenė artilerijos pabūklais atakavo Krėvos pilį - XIV a. pradžios statinys negalėjo atsilaikyti prieš XX a. šaunamuosius ginklus (pilis buvo nepritaikyta gintis nuo šaunamojo ginklo). Krėvos gyventojai taip pat prisidėjo prie pilies nykimo, pamažu ją ardė plytoms – aplinkiniai ūkiniai pastatai pastatyti iš raudonų ir labai panašių į pilies plytų. 1929 m. Vilniaus vaivadijos Paminklų konservavimo komitetas pradėjo Krėvos pilies mūrų konservaciją. Pilis nukentėjo ir Antrojo pasaulinio karo metais. Pastaruoju metu vykdomi konservavimo darbai.

Manelis Eugenijus, Račis Antanas, Lietuvos istorija: enciklopedinis žinynas, I tomas (A-K), Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2011
Račiūnaitė, Tojana, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
Vitkauskaitė Dalia, Vilniaus universiteto projektas „Magnus Ducatus Lithuaniae“, http://www.mdl.projektas.vu.lt/

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (istorinė)

Algirdas (1296–1377); Jogaila (1348–1434); Kęstutis (apie 1297–1382); Švitrigaila (apie 1370–1452); Vygantas (Vygandas / Vyguntas) (? – 1392)


Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (sakralinė)


Kosciuškos vardu pavadinta sala Aliaskoje

Tadas Andrius Bonaventūra Kosciuška (1746 - 1817) - Lenkijos ir Lietuvos politikos ir karo veikėjas, vyriausiasis 1794 m. sukilimo vadas. T. Kosciuška save laikė lietuviu, laiškuose (1790 m.) pabrėždavo esąs Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pilietis.

T. Kosciuška dalyvavo 1775–83 m. Jungtinių Amerikos Valstijų nepriklausomybės kare, vadovavo įvairių objektų įtvirtinimui. JAV yra nemažai vietų, pavadintų Kosciuškos garbei. Viena jų - Kosciuškos vardu pavadinta sala Aliaskos valstijoje. Pavadinimą salai 1879 m. suteikė Aliaskos tyrėjas William Healey Dall.

https://www.vle.lt/straipsnis/tadas-andrius-bonaventura-kosciuska/

Nematerialus kultūros paveldas; Vietovardžiai


Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Nachmano Rachmilevičiaus kapas Jeruzalėje

Rachmilevičius Nachmanas (1876 m. Valkaviske (Baltarusija) - 1942 Jeruzalėje) - lietuvių visuomenės ir politikos veikėjas. 1896–1900 m. studijavo Karaliaučiaus ir Heidelbergo universitetuose. Filosofijos daktaras (1900 m.). 1905 m. atvyko į Lietuvą, Vilniuje dalyvavo žydų savišalpos ir kultūros organizacijų veikloje. Per I pasaulinį karą buvo Centrinio žydų tremtinių komiteto vicepirmininkas. 1916–18 m. – Vilniaus miesto valdybos narys. 1918 12 11 kooptuotas į Lietuvos Tarybą. 1918–20 m. prekybos ir pramonės viceministras, 1920–22 m. Steigiamojo Seimo narys. 1928–32 m. gyveno ir dirbo Berlyne. 1935–42 m. Lietuvos generalinis konsulas Palestinoje.

Nachmanas Rachmilevičius palaidotas Jeruzalėje, Alyvų kalno kapinėse.

Bendikaitė Eglė, https://www.vle.lt/straipsnis/nachmanas-rachmilevicius
Užsienio reikalų ministerijos informacija

Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.); Tarpukaris (1918-1940 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.)


Kremenicos Dievo Kūno ir Šv. Jurgio bažnyčia

Kremenicos valda pirmą kartą paminėta 1498 m. XVI a. pradžioje ji atiteko Vitebsko šambelionui Mikalojui Volskiui. 1620 m. jis fundavo Laterano kanauninkų vienuolyną ir Dievo Kūno ir Šv. Jurgio bažnyčią. Šventovė pastatyta iki 1629 m., konsekruota 1657 metais. Tai gotikos ir renesanso stilių sakralinės architektūros paminklas. XVIII a. pabaigoje, prie pagrindinio fasado pristačius prieangį, šis monumentalus pastatas su stambiais kontraforsais įgijo baroko ir klasicizmo bruožų. Bažnyčios interjere taip pat yra vertingos įrangos ir architektūros elementų.

XVIII a. viduryje atokiau už bažnyčios pastatyta neaukšta barokinė varpinė. Prie bažnyčios stovintis vienuolynas su špitole ir biblioteka 1832 m. buvo uždarytas, o XX a. 5-ajame dešimtmetyje sudegintas. Uždarius vienuolyną, bažnyčia tapo parapinė, po 1863 m. sukilimo kurį laiką neveikė.

Liškevičienė, Jolita, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Pijaus Velionskio sukurtas V. Čackio antkapis su Vyčiu

Šv. Pudencijos bazilika Romoje, gatvėje Via Urbana 160, yra šalia įspūdingos Švč. Marijos Didžiosios (Santa Maria Maggiore) bazilikos, todėl užsukus į šią šventovę, labai patogu apsilankyti Šv. Pudencijos bažnyčioje ir pasigėrėti įstabiu Marijampolės apskrityje, Kumelionių kaime, gimusio skulptoriaus Pijaus Veliuoniškio (1849–1931) darbu – žymaus lenkų kardinolo Vladimiro Čackio (Wlodzimierz Czacki) antkapiu.

Iš Lietuvos kilęs skulptorius, besimokydamas Peterburgo dailės akademijoje (1872–1877), gavo užsienio stipendiją ir išvyko žinių tobulinti į Romą (1877–1883). Jis dažnai kūrė ne tik skulptūras, mitologinės tematikos ar religinės, skirtas bažnyčioms, bet ir portretus, memorialinius paminklus.

Vienas jo kūrinių puošia ir Romos Šv. Pudencijos (Santa Pudenziana) baziliką. Ilgą laiką manyta, kad tai pati seniausia Romos krikščioniška bažnyčia. Pirmoji bažnyčia, manoma, buvo pastatyta apie 380 m. virš Domus Pudentis – senatoriaus Pudencijaus (Pudente) namo, kurio liekanos yra 9 metrų gylyje, po bazilika.

Šv. Pudencijos bazilikoje, dešinėje navoje, esantis P. Veliuoniškio sukurtas kardinolo V. Čackio antkapis negali likti nepastebėtas. Virš kardinolo monumento randamos trys skulptūrinės plokštės. Dešinioji – 1863-ųjų metų sukilimo simbolis – Lenkijos erelis, Lietuvos Vytis ir Baltarusijos dangiškasis globėjas – arkangelas Mykolas.

Marciukaitė Nerija, https://www.itlietuviai.it/garsaus-lenku-kardinolo-atminima-romoje-iamzino-lietuviu-skulptorius
Skubėjūtė Monika, https://www.vle.lt/straipsnis/pijus-velionskis/

Kilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė


Nekilnojamasis kultūros paveldas; Atmintinos vietos


Nekilnojamasis kultūros paveldas; Želdynai; Vietovės


Lazdynėliai, paminklinis akmuo K. Donelaičiui

Lazdynėliai (vok. Lasdinehlen) – kaimas ir dvaras Gumbinės apskrityje ir parapijoje, Sodviečių seniūnijoje, 6 km į šiaurės rytus nuo Gumbinės, prie plento Karaliaučius–Eitkūnai.

Buvusioje karališkojoje girioje – iškirstame plote, Lazdynėlių kaimą 1683 m. įkūrė 3 naujakuriai: Jonas (Ansas) Donelaitis, Pričkus Vilošaitis ir Kristupas Poseraitis, atsikėlę čia iš Didžiųjų ir Mažųjų Baičių. 1714 m. sausio 1 d. Lazdynėliuose gimė būsimasis poetas Kristijonas Donelaitis, po tėvo mirties 1720 m. išsikėlęs į Karaliaučių. Lazdynėliuose kurį laiką dar gyveno Donelaičių giminės.

XIX a. pabaigoje jau nebebuvo K. Donelaičio gimtojo namo. 1896 m. Lazdynėlių dvaro sode iškilmingai atidengtas paminklinis akmuo su įrašu „Duonelaitis“. Jis pastatytas prof. Franzo O. Tetznerio, Georgo Sauerweino ir Martyno Jankaus iniciatyva. Pasodintas ąžuoliukas iš Tolminkiemio klebonijos sodo. Dalyvavo lietuvių veikėjai ir draugijos.

Sovietmečiu viskas buvo sunaikinta – neliko nei Lazdynėlių sodybos, nei K. Donelaičio paminklinio akmens. Suniokotose apylinkėse bandyta įvairiose vietose ieškoti K. Donelaičio gimtinės. 1989 m. grupė restauratorių ir literatūrologų iš Vilniaus nustatė buvusio Lazdynėlių dvaro vietą. Minint poeto 275 metų jubiliejų, 1989 m. pasodinta 275 ąžuoliukų giraitė. 1990 m. rugpjūtį buvusioje dvarvietėje Lietuvos Respublikos rūpesčiu pastatytas paminklinis akmuo (architektas Napoleonas Kitkauskas, meistras Vilius Orvidas).

Purvinas Martynas, https://www.mle.lt/straipsniai/lazdyneliai-2

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Paminklai; Atmintinos vietos

Nepriklausomybės atkūrimas (nuo 1990 m.)

Kazys Napoleonas Kitkauskas (g. 1931); Vilius Orvidas (1952–1992)

Kristijonas Donelaitis (1714–1780); Francas Oskaras Tecneris (1863–1919); Jurgis Zauerveinas (1831–1904); Martynas Jankus (1858–1946)


Lietuvos ambasada Vašingtone – seniausia, be pertraukų veikusi, Lietuvos diplomatų darbo vieta užsienyje. Sovietinės okupacijos metais JAV sostinėje esantis pastatas simbolizavo valstybės tęstinumą ir išlaikytą nepriklausomybės viltį. Pirmasis Lietuvos atstovas – Jonas Vileišis, JAV dirbti pradėjo nuo 1919 m.

1922 m. liepos 28 d. JAV vyriausybė pripažino Lietuvą de facto ir de jure. Po kelių metų, 1924-aisiais, Lietuvos pasiuntinys Kazys Bizauskas (1923-1927) už 90 000 dolerių 16-toje gatvėje įsigijo mūrinį pastatą su nemažu žemės sklypu. Itališko stiliaus vilą su bokštu 1909 m. suprojektavo tuo metu žinomas JAV prabangių vilų architektas Džordžas Ouklis.

1950-aisias nugriautas keturaukštis pastato korpusas, o siaurojoje vilos dalyje iki šių dienų veikia Lietuvos ambasada. 2004-2007 m. pastatas išplėstas kieme pastatant priestatą. Šios rekonstrukcijos proga sienoje įmūryta kapsulė su Lietuvos Respublikos Prezidento Valdo Adamkaus laišku ateities kartoms. Ambasados atnaujinimo projektą parengė Niujorko architektų firmos „TPG Architecture” architektas Saulius Gečas.

Ambasados pastatas yra vienas iš nedaugelio reikšmingų lietuvių paveldo Amerikoje pavyzdžių, kurie žymi ne tik diasporos veiklą, bet ir reprezentuoja Lietuvos valstybę ir jos kūrimąsi[1] .

Vaidas Petrulis

[1] Pagal: Algis Lukas. Lietuvių kultūrinis paveldas Amerikoje. Maryland: Lithuanian American Community, 2009 m., p. 52–53, 58.


Lietuvių šaulių stovykla "Pilėnai" ir paminklas žuvusiems už Lietuvos laisvę


Gedimino laikais Lyda jau buvo aplinkinės srities centras ir Lietuvos didžiųjų kunigaikščių valda. Tuos laikus mena viena seniausių Lietuvos mūro pilių – Lydos pilis, pastatyta šalia kelio, kuris vedė iš Vilniaus į Gardiną, bei nuolaidžioje aukštumoje, kurią iš trijų pusių supo vandens perkasas. Rytų pusėje teka Lydajos upelis. Pilis pastatyta XIII a. IV dešimtmetyje. Tai aptvarinio (gardinio) tipo mūrinė pilis su dviem bokštais ir vienais vartais, netaisyklingo keturkampio plano uždaras gynybinis ir gyvenamasis kompleksas. Sienos kiautiniu būdu mūrytos iš lauko akmenų ir plytų, surištų kalkių bei molio skiediniu, 12 m aukščio 93,5 x 83,5 x 80 x 84 m ilgio, 2,5 m storio apačioje, 1,5 m viršuje. Sienų viršų puošia apskritų nišų frizas. Pilies vidaus aikštė buvo 81,1 m ilgio ir 78 m pločio. Pilies bokštai – keturkampiai, stovėjo šiaurės rytų ir pietvakarių pusėje. Pilies viduje būta medinių pastatų. Nuo XIV a. 8 dešimtmečio iki 1381 m. pilį valdė Algirdo, vėliau Jogailos patarėjas Vaidila. Vaidila buvo lietuvių bajoras, Jogailos sesers Marijos Algirdaitės vyras. Pasak Lietuvos metraščių Trumpojo sąvado (1446 m.), Vaidila Algirdo dvare dirbo kepėju, kambarininku, taurininku, o galiausiai iš Algirdo gavo valdyti Lydą. Vaidila dalyvavo Jogailai sudarant Dovydiškių sutartį su Vokiečių ordino atstovais (1380-05-21), kuri buvo priešiška sutartis Kęstučiui. Vaidila turėjo milžinišką įtaką Jogailai, o rengdamas sąmokslą prieš Lietuvos didijį kunigaikštį Kęstutį Vaidila susirašinėjo su ordino pareigūnais. Galiausiai Kęstučio paliepimu jis buvo 1381 m. pakartas. 1381–1392 m. pilį valdė kunigaikštis Kaributas. Nuo 1392 m. pilį valdė Lietuvos didžiojo kunigaikščio skiriami seniūnai. Pilyje buvo stačiatikių cerkvė (1533 m. iškelta į Lydos miestą). Viršutiniuose pilies aukštuose buvo gyvenamosios ir ūkinės patalpos (tarp jų kareivinės bei komendanto butas).

1568–1794 m. pilyje veikė apskrities bajorų teismas, čia buvo saugomi jų dokumentai. 1638 m. prie pilies sienos leista statyti pastatą teismo knygoms saugoti. Lydos pavieto teismo aktai pilyje buvo saugomi iki pat Abiejų Tautų Respublikos trečiojo padalijimo. Lydos pilis pradėjo nykti jau po 1710 m., o 1794 m. pilis buvo apleista. 1794–1914 m. pilies aikštelė Rusijos Imperijos kariuomenės dalinių naudota kaip šaudykla.

1982 m. Lydos pilies griuvėsiai konservuoti, iki 2004 m. atstatytos pilies sienos ir šiaurės rytų pusės bokštas. 2005 m. Lydos pilyje įsikūrė Lydos istorijos ir meno muziejus.

Liškevičienė, Jolita, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
Manelis Eugenijus, Račis Antanas, Lietuvos istorija: enciklopedinis žinynas, II tomas (L-Ž), Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2016

Kaributas (po 1350 – po 1404); Marija Algirdaitė (1350 – ?); Vaidila ( ? – 1381)


Dokumentai Latvijos nacionaliniame ir istoriniame archyvuose

Latvijos archyvuose gausu svarbių su Lietuva susijusių dokumentų iš įvairių istorinių laikotarpių. Čia saugomas patvirtinimas apie Lietuvos karaliaus Mindaugo krikštą, Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino laiškas su pirmuoju Vilniaus paminėjimu, taip pat Gedimino taikos ir prekybos sutartis su Rygos miestu sudaryta Vilniuje bei kunigaikščio skundas dėl lietuviams padarytos žalos Livonijoje. Čia yra ir Vytauto laiškas Rygos ir kitiems prekiautojams už dorą prekybą su Polocku.

Archyvuose saugoma daug XX a. pradžios Latvijos lietuvių organizacijų dokumentų. Tai Rygos lietuvių gimnazijos, Rygos lietuvių pagrindinių mokyklų, katalikų jaunimo bendruomenės „Šviesa“, jaunimo bendruomenės „Laisvė", katalikių moterų Šv. Zitos bendruomenės, švietimo bendruomenės „Žvaigždė“, Latvijos lietuvių sporto bendruomenės „Vijtis“, bendruomenės „Lietuvių teatras Latvijoje“, visuomeninės organizacijos „Latvių lietuvių vienybės", bendruomenės „Rūta“, Lietuvių pabėgėlių komiteto Rygoje, Daugpilio lietuvių, Liepojos lietuvių kultūros skatinimo bendruomenės, Latvijos Universiteto lietuvių studentų bendruomenės „Viltis“, įvairių paskolų bendrijų ir kitų organizacijų archyvai.

Kilnojamasis kultūros paveldas; Dokumentai

LDK (iki 1569 m.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.); Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.); Tarpukaris (1918-1940 m.)

Gediminas (Lietuvos didysis kunigaikštis)

Gediminas (apie 1275–1341); Vytautas Didysis (apie 1350–1430); Mindaugas (apie 1200–1263)


Žygimanto Senojo portretas, XVI a. sukurtas Vienoje Augustino Hirschvogelio (1503-1553). Į Ermitažo kolekciją pateko 1987 m. Viešai neeksponuojamas.

https://www.hermitagemuseum.org/wps/portal/hermitage/digital-collection/04.+engraving/53818

Kilnojamasis kultūros paveldas; Portretai


Vilniaus skveras Tbilisyje atidarytas 2009 metais. Be žaidimų aikštelės, fontano ir suoliukų čia yra ir siena, kurioje, panašiai kaip Vilniaus Literatų gatvėje, įmūryti įvairūs maži meno kūriniai.

Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerijos informacija, https://urm.lt/default/lt/naujienos/lietuvisku-pedsaku-sakartvele-zemelapis-kviecia-tyrineti-simtamete-draugyste_1


3 km nuo Vilniaus–Polocko kelio, kairiajame Neries krante, įsikūrusį miestelį XVII–XVIII a. valdę Bžostovskiai čia įkūrė ir globojo Šv. Augustino regulinių atgailos kanauninkų vienuolyną. Fundaciją vienuolynui 1622 m. skyrė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės referendorius Jonas Kiprijonas Bžostovskis. Jo įpėdinių laikais 1693–1700 m. iškilo architekto Kristupo Pensos projektuota Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia.

Bažnyčios architektūra priskiriama ankstyvajam barokui, tačiau išsiskiria renesanso statiniams būdingu griežtumu ir konstruktyvumu. Interjere – originalus stiuko altorių ansamblis, kurį XVII a. pabaigoje sukūrė, manytina, italų lipdytojo Džovanio Pjetro Perčio (Giovanni Pietro Perti) - Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčios Vilniuje stiuko lipdinių autoriaus - dirbtuvės meistrai.

Bažnyčios kriptose palaidoti Bžostovskių giminės atstovai. 1839 m., vienuolyną uždarius, bažnyčia veikė kaip parapinė. Pirmojo pasaulinio karo metu nukentėjo (1915), tačiau XX a. 3-iajame dešimtmetyje buvo atnaujinta.

Račiūnaitė, Tojana, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Vietovės

LDK (iki 1569 m.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.)


ALKA Amerikos lietuvių kultūros archyvas

Amerikos lietuvių kultūros archyvo (ALKA) įkurtas 1944 m. ALKA pradininkas – ilgametis lietuvių Šv. Pranciškaus parapijos Lawrence kunigas bei lietuvybės puoselėtojas, prelatas Pranciškus Mykolas Juras (1891-1980)[1]. Archyvo muziejaus kūrimas prasidėjo nuo privačios kunigo iniciatyvos. P. M. Juras kaupė lietuvišką biblioteką bei tautodailės kūrinius. Iš pradžių, kolekcija saugota Jėzaus Nukryžiuotojo moterų vienuolyne Broktone. Vienuolyną pertvarkant, muziejus turėjo būti iškeltas. Visiems eksponatams saugoti P. M. Juras 1963 m. „savo lėšom pastatydino nedidelį namelį“[2], kuriame gyveno ir rūpinosi archyvu. 1973 m. ALKA turto administravimas perduotas Lietuvių katalikų mokslo akademijai[3].

Plečiant muziejaus ir kuriant erdvesnes archyvo ir bibliotekos patalpas, 1978-1981 m. pastatytas priestatas. Be kitų eksponatų, čia saugoma dalis medžiagos iš 1939 m. Niujorke, Lietuvos paviljone vykusios parodos – diagramos, medžio drožiniai ir 3 dideli tapybos kūriniai: Adomo Galdiko „Vytautas Didysis po Žalgirio kautynių“, Adomo Smetonos „Vilniaus universiteto įkūrimas“ ir Petro Kalpoko „Napoleonas Vilniuje sudaro Lietuvos vyriausybę“.[4] Iš Niujorko pasaulinės parodos, kurioje Lietuva bendrame paviljone dalyvavo su Latvija ir Estija, į ALKĄ perkelta ir skulptoriaus Vytauto Kašubos skulptūra „Didysis Lietuvos kunigaikštis Vytautas”. Nors išskirtinės architektūrinės vertės pastatas neturi, tačiau savo paskirtimi, tai yra viena iš svarbiausių lietuvybės puoselėjimo vietų JAV.

Vaidas Petrulis

[1] ALKA – Lietuvių kultūros muziejus. Lietuvių dienos, 1969 m. gruodis, p. 14–15, 26, p. 14.

[2] Ibid., p. 15.

[3] Juozas Kriaučiūnas, ALKA. Visuotinė lietuvių enciklopedija, prieiga per internetą: https://www.vle.lt/straipsnis/alka/.

[4] ALKA – Lietuvių kultūros muziejus. Lietuvių dienos, 1969 m. gruodis, p. 14–15, 26, p. 26.

Kilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė; Inkunabulai ir rankraščiai, žemėlapiai ir natos, knygos ir kiti leidiniai; Portretai; Taikomoji dailė


Susijusios asmenybės: Gediminas, Liubartas, Jogaila, Vytautas Didysis, Švitrigaila, Albertas Stanislovas Radvila, Karolis Stanislovas Radvila II
Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a., 16 a., 17 a., 18 a.

Reikšmė Lietuvai: Svarbus LDK centras su išlikusia Lietuvos didžiųjų kunigaikščių statyta pilimi, LDK didikų funduotais pastatais.

Voluinės srities miestas Luckas (Луцьк, Luts’k) pirmą kartą šaltiniuose minimas 1085 m. Lietuviškoji jo istorijos dalis prasideda Didžiojo kunigaikščio Gedimino laikais, kuomet Luckas buvo prijungtas prie LDK, o Lucko kunigaikščio sostas atiteko Gedimino jauniausiam sūnui Liubartui. Jis čia rezidavo ir pasistatė galingą pilį, tačiau dėl savo valdų ne kartą turėjo kovoti su Lenkija. Liubartas mirė apie 1385 m. ir buvo palaidotas pilyje buvusioje Jono Teologo cerkvėje - buvo priėmęs stačiatikišką krikštą ir Dimitro vardą. Deja, šventovė XVIII a. buvo visiškai sugriauta.

Po Liubarto mirties Jogaila Lucką perdavė Vytautui, kuris miestą pavertė svarbiu Lietuvos valstybės centru, rėmė bažnyčių statybą ir baigė mūryti Aukštutinę pilį.1429 m. Lucke įvyko garsusis Lucko suvažiavimas, kuriame pirmą kartą oficialiai buvo iškeltas Vytauto karūnavimo klausimas. Vytauto laikais labiausiai integruota į LDK Ukrainos žemė tapo Voluinė, o ją Vytautas ėmė laikyti tėvonijos dalimi. Voluinės kryžius tapo Vytauto antspaudo dalimi šalia Vilniaus, Trakų ir Smolensko ženklų. 1432 m. Jogaila Luckui suteikė Magdeburgo teisę. Nuolatinės Lietuvos ir Lenkijos kovos dėl Lucko vyko iki pat Liublino unijos 1569 m., kuomet miestas kartu su visa Voluinės vaivadija atiteko Karūnai - Lenkijos karalystei.

1648 m. miestas užimtas Bogdano Chmelnickio kazokų, 1706 m. Luckas sugriautas švedų, o po trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo Voluinė atiteko Rusijos Imperijai. Tarpukariu, 1918-1939 m. priklausė Lenkijai.

Šiandien LDK pėdsakus rasime ne tik Lucko pilyje, bet ir kai kuriuose miesto pastatuose, statytuose jau po Liublino unijos. Pavyzdžiui 1624 m. Lucke buvo pastatytas brigitiečių vienuolynas, kurį fundavo LDK valstybės veikėjas, publicistas, Vilniaus akademijoje mokęsis kunigaikštis Albertas Stanislovas Radvila. Jis buvo LDK vidaus ir užsienio politikos svarbiausias kuratorius.

Lucke stovintis Šv. Trejybės soboras pastatytas 1754 m. Yra versijų, kad pirmąją bernardinų vienuolyno bažnyčią fundavo dar Vytautas, o šią, statytą XVIII a. fundavo LDK didikas, ATR valstybės ir karinis veikėjas, Vilniaus vaivada Karolis Stanislovas Radvila II. 1867 m. šventovė atiduota stačiatikiams.

Dabartinėje Lucko katedroje - jėzuitų Šv. Apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčioje (statyta 1610 m.) yra Dievo Motinos paveikslas, čia patekęs iš dominikonų bažnyčios, kurią fundavo dar Vytautas Didysis.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Klajumienė, Dalia, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
Blanuca Andrijus, et al. Ukraina: Lietuvos epocha, 1320-1569, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, Vilnius, 2010
https://www.vle.lt/straipsnis/albrechtas-albertas-stanislovas-radvila


Buvusi Vytauto Didžiojo lietuvių mokykla San Paule

1929–40 m. San Paule veikė 5 lietuvių mokyklos (1939 m. jas lankė 501 mokinys), po II pasaulinio karo – 3 mokyklos, nuo 1955 m. – mokykla Vila Zelinoje (1976 m. turėjo 44 mokinius). Buvusios Vytauto Didžiojo mokyklos pastatas pastatytas 1932 m., priklauso Brazilijos lietuvių Sąjungai. Fasadas buvo dekoruotas užrašu D.L.K. Vytauto mokykla 1430-1930. Dabar užrašo nebėra, pastatas išnuomotas. Liko autentiškos durys ir langinės.

https://www.vle.lt/straipsnis/san-paulo-lietuviai/
Lietuvos Respublikos ambasados Brazilijoje informacija


Lietuvių namai su muziejumi ir biblioteka Baltimorėje

Pirmieji lietuviai Baltimorėje apsigyveno 1881-aisiais (kitais duomenimis – dešimtmečiu anksčiau[1]). Jie dirbo metalo apdirbimo, tabako, cukraus fabrikuose ir siuvyklose. Pirmosios bangos lietuvių emigrantai apylinkėje kūrė įvairias tautines ir religines organizacijas ir draugijų tinklą[2]. 1903 m., viena tokių organizacijų – Kęstučio draugija, įsigijo tris pastatus vakarinėje Bare gatvėje ir įkūrė lietuvių bendruomenės centrą. Po kiek daugiau, nei dešimtmečio, patalpos tapo per ankštos, todėl 1915-aisiais įsteigta „Lietuvių korporacija” (angl. „Baltimore Lithuanian Hall Association”). Korporacijai buvo patikėta rūpintis naujo pastato, skirto centro veikloms, paieškomis. Per du metus įstaiga nusipirko du (Parkinso ir Holinso gatvėse) Frederiko Knaupo kurčiųjų institutui priklausiusius, pagal JAV architekto Tomo Vinso projektą 1853 m. pastatytus, namus. Vienas iš pastatų, Parkinso gatvėje – išplėstas, įrengta koncertų salė (arch. Stanislavas Raselas), kitas, Holinso gatvėje – suremontuotas. Kelis metus trukę darbai baigti 1921-aisiais[3].

Be kultūrinių ir bendruomeninių veiklų, „Lietuvių namuose” atvykusiems tautiečiams „Lietuvių statybos ir paskolų asociacija” (angl. „Lithuanian Building and Loan Association”) teikė paskolas. 1978-aisias atidarytas muziejus, kuriame, be kitų eksponatų, saugoma unikali Henrio L. Gaidžio Lietuvos kariuomenės uniformų, ženklų ir ginklų kolekcija[4]. Šioje vietoje taip pat veikia seniausia lietuvių viešoji biblioteka JAV – „Baltimorės Lietuvių tautiškas knygynas“[5].

Architektūriniu požiūriu „Lietuvių namai“ – tradicinis istorizmo stilistikos miesto namas. Įdomu, kad lietuviai pastato fasadą papuošė Vyčiu. Tautinės ornamentikos yra ir salėje. Tebeveikiantis lietuvybės puoselėjimo centras yra svarbi lietuvių diasporos paveldo dalis.

Vaidas Petrulis

[1] Lithuanians in Baltimore and their Lithuanian Hall, prieiga per internetą: https://www.lithuanianhall.com/history.

[2] Pagal: Baltimorė. Visuotinė lietuvių enciklopedija, prieiga per internetą: https://www.vle.lt/straipsnis/baltimore/.

[3] Lithuanians in Baltimore and their Lithuanian Hall, prieiga per internetą: https://www.lithuanianhall.com/history.

[4] Pagal: Algis Lukas. Lietuvių kultūrinis paveldas Amerikoje. Maryland: Lithuanian American Community, 2009, p. 62.

[5] ALIAS-PLIAS Penktasis suvažiavimas Baltimorėje. Technikos žodis, 1958 m., nr. 6, p. 12.

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Kilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (istorinė); Inkunabulai ir rankraščiai, žemėlapiai ir natos, knygos ir kiti leidiniai; Numizmatinę, sfragistinę, heraldinę, filatelinę, faleristikos vertę turintys objektai; Kilnojamieji daiktai, susiję su svarbiausiais istoriniais įvykiais, visuomenės, kultūros, karo, sporto, religijų istorija, įžymių žmonių gyvenimu

Tarpukaris (1918-1940 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.)


Skulptūra atidengta 2019 m. Fontenblo mediatekos ir kultūros centro „Charité Royal“ sode. Jos sukūrimą inicijavo Oskaro Milašiaus draugų asociacija, o kūrinys kelis metus buvo laikomas Lietuvos ambasadoje Paryžiuje. Skulptorius Klaudijus Pūdymas sukūrė natūralaus žmogaus dydžio skulptūrinę figūrą, kuri buvo nulieta iš bronzos ir pakelta ant 70 cm aukščio granito kolonos. Pasak K. Pūdymo, O. Milašius pavaizduotas su knyga, kurią laiko užantyje lyg diplomato portfelį. Ant knygos iš abiejų pusių užrašytas O. Milašiaus poezijos posmas: vienoje pusėje - lietuviškai, kitoje - prancūziškai. Ant knygos tupi paukštis, nes poetui bevaikštinėjant Fontenblo parkais ir bešvilpaujant Vagnerį, aplink jį iš tiesų mėgdavo burtis paukščiai.

Fontenblo mediatekoje yra įvairių dokumentų apie O. Milašiaus gyvenimą ir kūrybą.

Oskaras Milašius (Oscar Vladislas de Lubicz-Milosz, Oskaras Vladislovas Liubičius-Milašius) - prancūzų kalba rašęs rašytojas ir poetas, Lietuvos diplomatas. Gimė 1877 m. gegužės 28 d. Čerėjoje, Vitebsko srityje, dabartinėje Baltarusijoje. Kilęs iš Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorų. 1919 m. Oskaras Milašius buvo pakviestas dalyvauti svarbioje Paryžiaus taikos konferencijoje, Lietuvos delegacijoje. Aristokratiškų manierų džentelmenas, prancūziškai rašęs eiles, kaip tik tuo metu save identifikavo kaip lietuvį, mokėjo daug kalbų, šiek tiek išmoko lietuviškai ir konferencijose pristatinėjo Lietuvą – „nuostabią, lakią, paslaptingą, šlamančią šalį, (...) Gedimino ir Jogailos žemę“. Turėjo subtilų humoro jausmą, vadino save Don Kichotu, kovojančiu su lenkų slibinais ir pasaulio galiūnais. „Tai buvo perlas, kurį suradome Paryžiuje“, – atsiminimuose rašė signataras Petras Klimas vyresnysis. 1920–25 m. O. Milašius buvo oficialus Lietuvos atstovas Prancūzijoje, 1925–38 m. Lietuvos atstovybės Paryžiuje patarėjas.  Prancūzijos literatūroje rašytojo kūryba užima svarbią vietą, jo talentą vertino ir Oskaras Vaildas. O. Milašius į prancūzų kalbą išvertė įvairios lietuvių tautosakos, ją populiarino. Rašytojas mirė 1939 kovo 2 d., prie Paryžiaus esančiame Fontenblo (Fontainebleau) mieste, kur ir yra palaidotas.

https://urm.lt/fr/lt/naujienos/prancuzijoje-atidengta-poeto-ir-diplomato-oskaro-milasiaus-skulptura-
https://www.vle.lt/straipsnis/oskaras-milasius/
https://www.amisdemilosz.com/
Linas Maknavičius, „Prancūzijos lietuvių bendruomenė: istorija ir dabartis", Versus aureus, Vilnius, 2009
https://ve.lt/naujienos/kultura/kultura/saitus-su-prancuzija-stiprins-klaipediecio-skulptura-1736391

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Paminklai


Paryžiuje, Sitė saloje (Île de la Cité) yra seniausias Paryžiaus viešasis laikrodis, pradėjęs veikti 1371 m. Iki tol laikrodžiai buvo tik bažnyčiose. Įvairūs Prancūzijos valdovai keitė šio laikrodžio išvaizdą, tarp jų ir Prancūzijos karalius Henrikas III (Henri III), kitaip žinomas kaip Henrikas Valua.

1572 m. mirus paskutiniam jogailaičiui Žygimantui Augustui, kuris neturėjo palikuonių, iš daugelio pretendentų į valdovus Lenkijos ir atskirai Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorai išsirinko Henriką Valua. 1573–75 m. jis buvo Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius, pirmasis elekcinis (rinktas) Abiejų Tautų Respublikos valdovas. Tačiau jo valdymas netruko ilgai - sužinojęs, kad mirė brolis, Prancūzijos karalius Karolis IX, Henrikas 1574 06 18 slapta pabėgo į Prancūziją ir 1575 m. tapo jos karaliumi Henriku III. Tačiau ATR simbolius savo herbe išsaugojo - taip jie atsirado šiame unikaliame laikrodyje.

Matulevičius Algirdas, Spečiūnas Vytautas, https://www.vle.lt/straipsnis/henrikas-valua/
https://www.sortiraparis.com/en/what-to-visit-in-paris/history-heritage/articles/290363-did-you-know-this-is-the-oldest-clock-in-paris-discover-its-history#:~:text=The%20Palais%20de%20la%20Cit%C3%A9%20clock%20is%20located%20on%20one,a%20belfry%20and%20a%20lantern.

Kilnojamasis kultūros paveldas; Numizmatinę, sfragistinę, heraldinę, filatelinę, faleristikos vertę turintys objektai


Grand Rapidso Šv. Petro ir Povilo bažnyčia


Pranciškonų vienuolyno Lurdo grota Kenebankporte

Lietuvių pranciškonai 1947 m. įsigijo pramoninko Viljamo A. Rodžerso[1] statytą dvarą su parku ir įsteigė vienuolyną. Parko teritorijoje 1953 m. rugpjūčio 9-ąją Portlando vyskupas Danielius Fynėjus pašventino Marijos Lurdo grotą. Šio statinio iniciatoriumi buvo kunigas Kęstutis M. Butkevičius, kuris, pavestas vienuolyno vadovybės, rinko aukas ir rūpinosi grotos statyba.

Penkių akmeninių arkų struktūrą vainikuoja iš smiltainio išpjautas lietuviško koplytstulpio motyvas su geležiniu kryžiumi. Grotos gilumoje įkomponuota marmurinė Marijos statula atvežta iš Italijos. Nuo Marijos kojų link šv. Bernadetos statulos srūva šaltinis. Pastate įmūryta atminimo lenta, kurioje pažymėtos dvi datos – Mindaugo karūnavimas 1253 m. ir pirmos Lietuvos Bažnytinės provincijos 700 metų sukaktis – 1953 m.[2] Toks statinio apipavidalinimas turėjo priminti „tėvynės gimtuosius stogus, kurie besileidžiant saulei susilieja su banguojančiais javų laukais.“[3]

Vėliau aplink vienuolyną išaugo ištisas lietuviškas parkas. Lurdo grotą 1959 m. papildė kryžiaus keliai, dedikuoti žuvusiems už Lietuvos laisvę ir Vytauto Kazimiero Jonyno reljefas „Kovojanti ir kenčianti bažnyčia“.

Vaidas Petrulis

[1] Istorinis lietuvių Pranciškonų vienuolynas. Šv. Pranciškaus Varpelis, 1959 m. rugpjūtis, pp. 226–234, p. 228.

[2] Džiugėnas, A. Retos iškilmės Kennebunk Port, Maine. Darbininkas, 1953 m. rugpjūčio 21 d., p. 5.

[3] Nauja Marijos šventovė. Draugas, 1953 m. liepos 28 d., p. 3.


Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Kurfiurstiškoje Saksonijoje nuo 1722 m. buvo statomi pašto stulpai, nurodantys atstumą ir laiką keliaujant pėsčiomis tarp gyvenviečių. Stulpai pradėti statyti valdant Saksonijos kurfiurstui Augustui Stipriajam (1670—1733), kuris buvo ir Lietuvos didysis kunigaikštis (1697–1704 ir nuo 1709 m.), bei Lenkijos karalius. Taip ant pašto stulpų atsirado Abiejų Tautų Respublikos heraldika su Lietuvos Vyčiu. Šiandien Saksonijoje ir gretimuose rajonuose yra išlikę apie 200 tokių stulpų.

https://www.postmeilensaeulen-kursachsen.de/


XVI a. viduryje Bycenio valda (dab. Bresto srityje, Ivacevičų rajone) priklausė Chodkevičiams, vėliau — Triznoms. 1607 m. čia įsteigtas bazilijonėms skirtas Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų (Uspenijės) vienuolynas. Netrukus jis buvo atiduotas bazilijonams. Bycenio vienuolyno vyresnysis iki 1613 m. buvo Juozapatas Kuncevičius. 1615 m. vienuolyne atidarytas bazilijonų noviciatas, jis čia veikė iki pat bažnytinės unijos panaikinimo XIX a. viduryje. 1626 m. funduota vienuolyno špitolė, skirta 10 asmenų išlaikyti.

XVII a. viduryje, per karą su Maskva, Bycenyje prieglobstį rado bazilijonai iš Vilniaus, Polocko, Vitebsko ir Minsko. Tuomet čia buvo saugomos ir Vilniaus Švč. Trejybės vienuolyno vertybės. XVIII a. pradžioje Bycenyje, prie vieno didžiausių ir turtingiausių Lietuvos bazilijonų vienuolynų, pastatyta barokinė dvibokštė Šv. Juozapato cerkvė (vėliau — katalikų Švč. Trejybės bažnyčia). Šventovė ir prie jos prigludęs vienuolyno pastatas buvo sugriauti per Pirmąjį pasaulinį karą. Keli išlikę šventovės ikonostaso drožybos fragmentai šiuo metu saugomi Bycenio mokykloje įrengtame Krašto muziejuje.

XVIII a. pabaigoje Bycenio miestelis kurį laiką priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės iždininkui Antanui Tyzenhauzui. Didikas čia apie 1775 m. fundavo varpinę, žinomą iš XIX a. brėžinių.

Kaimelio centre stovi Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų (Uspenijės) cerkvė. Ją, kaip bazilijonų vienuolyno koplyčią, 1640 m. pastatydino vienas Bycenyje šeimininkavusios Triznų giminės narių. Uždarius bazilijonų vienuolyną, XIX a. viduryje šventovė atiduota stačiatikiams. Cerkvės architektūra turi renesanso ir baroko bruožų. Vienas seniausių šiuo metu saugomų kūrinių — XVIII a. Žyrovičų Dievo Motina.

Bycenio pakraštyje yra senos žydų kapinės.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Tapytojas Pranas Domšaitis gimė 1880 rugsėjo 15 d. Kropynose (nuo 1946 rusiškai Gajevo, Kaliningrado sritis, Rusija) Mažosios Lietuvos ūkininkų šeimoje. Metrikose įrašytas kaip Franz Carl Wilhelm Domscheit.

1906 m. jis stojo į Karaliaučiaus meno akademiją ir neišlaikė priėmimo egzaminų, bet jo darbus pastebėjo atvykęs iš Berlyno garsus tapytojas Maksas Liebermanas. Jis parašė Domšaičio tėvui laišką ir įtikino komisiją 1907 m. Domšaitis įstojo į Karaliaučiaus meno akademiją ir ten iki 1910 studijavo architektūrą ir tapybą. Su savo draugu Arturu Degneriu (Degner Arthur, 1888–1972) jis mokėsi tapybos pas Ludviką Detmaną (Ludwig Dettmann, 1865–1944).

1910–1912 m. Domšaitis dėstė toje pačioje meno akademijoje. Vėliau studijas jis pratęsė Berlyne pas savo garsų žemietį tapytoją ekspresionistą Lovis Korintą (Lovis Corinth, 1858–1925).

1910–1914 m. Domšaitis daug keliavo po Europą, lankėsi Paryžiuje, Londone, Amsterdame, Florencijoje, Osle. 1914 m. jis apsilankė pas Edvardą Munchą (Edvard Munch, 1863–1944).

Nuo 1913 pradėjo dalyvauti parodose, savo darbus demonstravo kartu su Neue Berliner Secesion grupe.

1914–1918 karo metus jis praleido Berlyne ir tėvų namuose Mažojoje Lietuvoje. Lankėsi Nidos menininkų kolonijoje. 1918 m. mobilizuotas į karą, trumpai tarnavo Tilžėje. Po karo jis gyveno Altotinge Bavarijoje ir Berlyne.

1919 m. surengė pirmąsias individualias parodas Ferdinando Miolerio (Möller) galerijoje Berlyne ir Breslau (dab. Vroclavas).

1920 m. priėmė Lietuvos pilietybę ir gavo Lietuvos Respublikos pasą Petro Domšaičio vardu. Savo darbus jis ir toliau pasirašinėjo Domscheit.

Lankosi Kaune, Vilniuje ir Klaipėdoje. 1921 m. jis surengė personalinę parodą Folkwang muziejuje Esene ir personalines parodas 1925 m. – Hansa Werkstatten Hamburge, 1925, 1927, 1937 m. – Stambule, 1936 – galerijoje van der Heide Berlyne.

1921–1931 m. Domšaitis taip pat dalyvavo eilėje grupinių parodų, aktyviai įsijungdamas į Vokietijos meninį gyvenimą.

1928 m. jis susituokė su žinoma olandų dainininke Adelheide Armhold (1900–1992); lydėjo jos koncertiniuose turuose po Europą.

Nuo 1921 iki 1933 Domšaitis daug keliavo po Vokietiją, kaip ir vyko į Šveicariją, Austriją, Balkanus, Turkiją.

Po parodos Folkwango muziejuje Esene Domšaitis sulaukė pripažinimo, jis dažnai buvo minimas Vokietijos meno kritikų, jo paveikslų įsigijo Berlyno nacionalinė galerija, Berlyno meno akademija, Liubeko, Stettino, Karaliaučiaus muziejai. Po 1933 m. atėjus nacionalsocialistams į valdžią jo paveikslas „Adoracija“ įsigytas Berlyno muziejaus pašalinamas kaip „išsigimęs“ menas ir Domšaičiui uždraudžiama tapyti. 1937 m. menininko darbai buvo rodomi Miunchene, „Išsigimusio meno“ (vok. Entartete Kunst) parodoje.

1928 m. savo kūrinius jis pradėjo pasirašinėti Pranas Domšaitis.

1943 m. iš Berlyno išvyko į Austriją; gyveno Karintijos žemėje (Kärnten), Egg kaime prie Fakerio ežero (Faaker See), vėliau persikėlė į Forarlbergo žemės (Vorarlberg) Zulco (Sulz) ir Riotis (Röthis) kaimelius netoli Bregenco.

1944 m. mažame Sulz-Roethis miestelyje Domšaitis susitiko dailininkus emigrantus iš Lietuvos – Telesforą Valių (1914–1977) ir Paulių Augių-Augustinavičių (1909–1960) ir kartu su jais dalyvavo tarptautinėse dailininkų emigrantų dailės parodose Bregence (Bregenz, 1946), Feldkirche (1946), Insbruke (Innsbruck, 1947).

1949 m. Domšaičio žmonai pasiūloma dėstyti Keiptauno universiteto muzikos koledže ir jie persikėlė į Pietų Afriką. Keiptaune septintą dešimtmetį baigęs Domšaitis pradėjo naują kūrybinį etapą ir aktyviai įsijungė į meninį gyvenimą.

1949–1966 m. jis kasmet rengė personalines parodas su Pietų Afrikos meno asociacija Keiptaune, Johanesburge ir Pretorijoje.

1950–1955 jo kūrybos parodos surengtos Rodezijoje, JAV ir Kanadoje.

1963 m. jis dalyvavo San Paulo bienalėje.

1965 m. lapkričio 14 d. Domšaitis mirė savo namuose Keiptaune, Rondeboscho priemiestyje; palaidotas Plamstydo (Plumstead) kapinėse Keiptaune.

1966 m. surengta jo personalinė pomirtinė paroda Pietų Afrikos Nacionalinėje galerijoje Keiptauno vėliau keliaujanti po šalį.

Surengta pomirtinių Domšaičio parodų Lietuvoje (Vilniuje 1992, 2007, 2016, Šiauliuose 1992–98, 2009) ir užsienyje.

Pranas Domšaitis tapė tradicinius žanrus – peizažus, natiurmortus, portretus, buitines scenas ir religinius paveikslus suteikdamas šiems modernią bei drąsią interpretaciją bei ekspresyvią ir lakonišką plastinę kalbą. Skaitlingiausios menininko paveikslų grupės peizažai ir biblinių siužetų kompozicijos.

Gamtovaizdžiai menininką inspiravo visur: Mažosios Lietuvos lygumose, Kuršių Nerijoje, Bavarijoje kaip ir saulės nutviekstose Pransvalio, Traskijaus, Oranžijos vietovėse ir Karn plynaukštėje Pietų Afrikoje. Keičiasi spalvų interpretavimas, bet visada išlieka kolorito dekoratyvumas ir formų apibendrinimas.

Nemažiau saviti ir gausūs Domšaičio paveikslai religiniais siužetais. Čia ypač išraiškingai atsiskleidžia ekspresijos ir ikoniško apibendrinimo bei statikos derinys. Religiniai siužetai tokie kaip „Pabėgimas iš Egipto“ asocijuojasi ir su paties autoriaus kaip ir pabėgelio dalia.

Domšaičio paveiksluose visi motyvai: žmogaus atvaizdas, žanrine scena, gamta ar religinis siužetas perteikiami kaip kone simbolinis ženklas bei archetipas ir tuo pačiu metu dramatiškai jausmingai. Domšaitis rašė: „Meno kūrinys dažnai gimsta kosminės vizijos akimirką, tačiau turi praeiti dienos, mėnesiai ar metai, kol galutinė kūrinio koncepcija įgauna formą ir gali būti realizuojama. Pirmasis momentas nėra momentas tikrąja šio žodžio prasme, nes iš tiesų apima amžinybę.“

Savo temas, žanrus ir plastinę kalbą Domšaitis suformavo dar Vokietijoje, bet Pietų Afrikoje tapė ne mažiau intensyviai ir įtaigiai. Vokiečių menotyrininkė Freya Mülhaupt taikliai apibūdina Domšaičio kūrybą: „Jo portretuose, peizažuose ir figūrinėse kompozicijose atsiskleidžia Ernsto Barlach‘o (Ernst Heinrich Barlach, 1870–1938), Edvardo Muncho ir lietuvių liaudies meno įtakos.“

„Aš visada pakeliui“ mirties patale ištarė Domšaitis visą gyvenimą tiek savo noru, tiek ir istorinių įvykių verčiamas klajojęs po pasaulį. Po tėvų namų ir Karaliaučiaus jis ilgiausiai buvo apsistojęs Berlyne ir Keiptaune, pastaruose dideliuose centruose jis integravosi į meninį gyvenimą šį praturtindamas.

Mums Petras Domšaitis svarbus savo šalies ir eilės paveikslų motyvus siejo su Mažąja Lietuva. 1921 m. jis priėmė Lietuvos pilietybę ir daug metų palaikė ryšius su karo pabėgeliais lietuvių menininkais. Didelė dalis jo kūrybinio palikimo grįžo į Lietuvą. Nuo 2001 eksponuojami Lietuvos nacionalinio dailės muziejaus Prano Domšaičio galerijoje (iki 2004 Klaipėdos paveikslų galerija); čia veikia ir P. Domšaičio kultūros centras.

Petro Domšaičio kūriniai tapo trijų šalių – Lietuvos, Vokietijos ir Pietų Afrikos klasikinio modernizmo ir šiuolaikinio meno istorijos sudėtine dalimi. Jis priklausė Vokietijos ekspresionizmo judėjimui bei tapo  vienu iš Pietų Afrikos šiuolaikinės dailės pradininkų. Menininkas sulaukė pripažinimo aktyviai dalyvaudamas meniniame gyvenime ir nebuvo užmirštas po mirties visose trijose šalyse.

Prano Domšaičio kūrinių turi Lietuvos nacionalinis dailės muziejus savo filiale – Prano Domšaičio galerijoje Klaipėdoje (nuolatinė ekspozicija), Nacionalinis M. K. Čiurlionio dailės muziejus Kaune, Lietuvių dailės muziejuje Lemonte, Ilinojaus valstija (angl. Lithuanian Museum of Art),  Berlyno Nacionalinėje galerijoje (vok. Nationalgalerie), Rytų Prūsijos krašto muziejuje Liuneburge (vok. Ostpreußische Landesmuseum Lüneburg), Rytų vokiečių galerijoje – meno forume Rėgensburge (vok. Kunstforum Ostdeutsche Galerie), Hamburgo dailės parodų salėse (vok. Hamburger Kunsthalle), Pietų Afrikos nacionalinėje galerijoje Keiptaune (angl. Iziko South African National Gallery), Pretorijos dailės muziejuje, Universiteto dailės galerijoje švietimo departamento bibliotekoje, Nelsono Mandelos Metropolitano muziejuje Port Elizabete (angl. Nelson Mandela Metropolitan Art Museum), Johanesburgo meno galerijoje, William Humphreys meno galerijoje Kimberlyje, Oliewenhuis dailės muziejuje Blumfonteine, Durbano dailės galerijoje ir Rupert muziejuje Stellenbosche.

Prof. Dr. Raminta Jurėnaitė

https://www.lithaz.org/museums/ldm/


Urugvajaus sostinės Montevidėjaus Villa del Cerro (Vilja del Sero) rajone yra gatvė pavadinta Lietuvos vardu (Lituania). Kvartale gyvena dauguma Urugvajaus lietuvių.


Jono I Kazimiero Vazos širdies palaidojimo vieta Paryžiuje

Jonas I Kazimieras (1609 m. Krokuvoje - 1672 m. Nevere, Prancūzijoje) - Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius, Zigmanto Vazos sūnus. Paskutinis iš Vazų dinastijos. Valdant Jonui Kazimierui Abiejų Tautų Respublika nuolat kariavo: 1648–54 m. vyko ukrainiečių tautinio išsivadavimo karas, 1654–67 m. – Abiejų Tautų Respublikos karas su Rusija, 1655–60 m. – su Švedija. Lietuva kurį laiką buvo užimta svetimų kariuomenių, kurios niokojo kraštą, smuko ūkis, pakriko kariuomenė, finansai. Nepajėgdamas susidoroti su valstybės problemomis Jonas I Kazimieras 1668 09 16 atsisakė sosto ir 1669 m. išvyko į Prancūziją. Karalius Liudvikas XIV jam skyrė išlaikymą, kurį garantavo šešių abatijų pajamos. Gyvendamas Prancūzijoje, Jonas Kazimieras Vaza domėjosi Abiejų Tautų Respublikos reikalais, susirašinėjo su didikais. 1672 m. jis sunegalavo ir mirė. Iš pradžių buvo palaidotas Nevere, o po ketverių metų palaikai iškilmingai perlaidoti Krokuvos katedroje. Jono Kazimiero Vazos širdis iki šiol yra seniausioje Paryžiaus Sen Žermen de Prė (Saint-Germain-des-Prés) bažnyčioje. Čia pastatytas antkapinis Jono Kazimiero paminklas.

Tyla Antanas, https://www.vle.lt/straipsnis/jonas-kazimieras
https://www.valdovurumai.lt/lt/savaites-eksponatai/i/395/princo-jono-kazimiero-vazos-portretas/


Skulptorius Žakas Lipšicas gimė 1891 rugpjūčio 22 dieną Druskininkuose. Užaugo Druskininkuose kur jo tėvas turėjo viešbutį. 1901–1905 m. mokėsi prekybos mokykloje Balstogėje. 1905 m. su šeima persikėlė į Vilnių kur studijavo mašinų projektavimą.

1908 metais emigravo į Prancūziją. 1909 – 1910 m. Paryžiuje kaip laisvasis klausytojas studijavo Aukštojoje nacionalinėje dailės mokykloje ir 1913 lankė skulptūros klasę Juliano akademijoje. Nuo 1911 m. nuomavo dirbtuvę Monparnase greta Constantino Brâncuși (1876–1957). 1912 m. buvo pašauktas į Rusijos karinę tarnybą. Dėl silpnos sveikatos nuo šios tarnybos buvo atleistas ir grįžta į Paryžių. Bendravo su Chaimu Sutinu (Chaim Soutine (1893–1943), Max Jacob (1876–1944). 1913 m. per Diego Riverą (1886–1957) susipažįsta su Pablo Picasso ir jo ratu.

1914 m. su Diego Rivera aplankė Maljorką ir Toledą.

1916 m. susidraugavo su Juan Gris (tikr. José Victoriano González, 1887–1927).

1920 m. pirmoji Lipšico personalinė paroda Léonce Rosenberg galerijoje Paryžiuje.

1924 m. jis gauna Prancūzijos pilietybę.

1925 m. įsikūrė Le Corbusier suprojektuoto namo dirbtuvėje Bulone-Bijankure.

1930 m. pirmoji didelė retrospektyva Galérie de la Renaissance Paryžiuje.

1935 m. pirmoji Lipšico paroda Niujorke galerijoje Brummer.

1937 m. dalyvavo pasaulinėje parodoje Paryžiuje (buvo apdovanotas aukso medaliu).

1940 m. nuo vokiečių armijos bėga į Tuluzą.

1941 m. emigravo į Niujorką.

1942–1946 m. surengė eilę parodų, tapo garbės legiono riteriu.

1947 m. jis persikėlė į Haštingsą prie Hudsono, bet dirbtuvę iki sunaikinimo per 1953 m. gaisrą vis dar turėjo Manhetene. Po to dirbtuvę įkuria Hastingse prie Hudsono.

1968 m. metais kelis mėnesius praleido Pietrasanta miestelyje Italijoje.

1942, 1943, 1946, 1048, 1951 metais įvyko parodos Buchholz galerijoje Niujorke.

1954 m. surengta didelė Lipšico retrospektyva Modernaus meno muziejuje Niujorke.

1958 metais Lipšico paroda surengta Valstybiniame muziejuje Amsterdame ir iš ten keliavo į Briuselį, Paryžių, Londoną. 1963 m. surengiama jo paroda Berklyje. Dalyvavo tarptautinėje dailės parodoje Documenta Kasselyje (1959, 1964).

1970 m. retrospektyvinė Lipšico paroda surengta Tel Avive, 1972 m. – Berlyne ir Metropoliteno meno muziejuje Niujorke.

1973 m. gegužės 26 dieną mirė Kapri saloje Italijoje, palaidotas Jeruzalėje.

Ankstyvoje kūryboje Lipšicas patyrė kubistinių Picaso, Braque (Žoržas Brakas, 1882–1963) ir Juan Griso paveikslų įtaką. Sutinkame net ir kubistų pamėgtą gitaros motyvą. Lipšico skulptūrose žmonių figūros redukuojamos į geometrines formas išsaugant antropomorfines skulptūras. Žmogus ir instrumentai čia sudaro neatidalomą visumą. Viešpatauja ritmingas įlenktų ir išlenktų elementų žaismas.  Nuo trisdešimtųjų pradžios Lipšico kūryboje kubistinius elementus pakeičia organinės formos. Galima atsekti paraleles su Henri Laurens (1885–1954) kūryba, kuris taip pat pradėjęs kurti kubizmo stiliuje perėjo prie organinių formų plastinės kalbos.

Lipšico kūriniai – emocionalūs. Banguojančios linijos ir dinamiškas apimčių ritmas užvaldo figūrines kompozicijas. Žmonių figūros ir augaliniai motyvai čia persipina simbolizuodamo gyvenimą.

Žakas Lipšicas vienas garsiausių klasikinio modernizmo skulptorių kurio skulptūros saugomos daugelyje svarbių pasaulio modernaus meno muziejų. Mums svarbu tai, kad jis niekada neužmiršo savo gimtinės ir net reikalaudavo prie darbų pavadinimų įrašyti, kad jis gimė Druskininkuose.

Žako Lipšico monumentalios skulptūros iš bronzos ir akmens šiandien puošia Jeruzalės, Tel Avivo, Niujorko, Vašingtono, Filadelfijos, Naujojo Orleano, Kanzaso, Majamio, Honolulu ir kitų pasaulio miestų aikštes bei parkus.

Žako Lipšico kūrinių yra Moderniojo meno muziejus (angl. Museum of Modern Art, MoMA) Niujorke, Čikagos meno institute, Filadelfijos meno muziejuje, Tate‘o galerijoje Londone, Wilhelmo Lehmbrucko muziejuje Duisburge, Paryžiaus ir Jeruzalės muziejuose, Honolulu meno akademijos kolekcijoje, Havajuose ir daugelyje kitų pasaulio muziejų.

1996 metais Druskininkuose atidarytas memorialinis Žako Lipšico muziejus (Valstybinio Vilniaus Gaono žydų muziejaus filialas).

1998–2007 metais Druskininkuose rengti skulptūros simpoziumai skirti jo atminimui (sukurtos skulptūros eksponuojamos Žako Lipšico skulptūrų parke). Lietuvoje Žako Lipšico kūrinių turi Lewben Art Foundation, Lietuvos meno pažinimo centras „Tartle“ Vilniuje.

Prof. dr. Raminta Jurėnaitė

Žako Lipšico kūriniai Niujorko MoMA muziejuje: https://www.moma.org/artists/3563


Švč. Mergelės Marijos bažnyčia Kasteryje

Kasteryje lietuviai pradėjo kurtis 1912 m., o po Pirmojo pasaulinio karo čia susiformavo lietuviška sala. Bažnytkaimyje įsikūrė apie 400 šeimų. Nors nuo 1933 m. į Kasterį būdavo skiriamas lietuvių kilmės kunigas, tačiau bendruomenė savo tautinės parapijos čia taip ir neįsteigė[1]. 1965 m. vienas iš lietuvių kunigų, B. Marčiulionis inicijavo naujos bažnyčios statybą. Nedidelį konkursą projektui parengti laimėjo lietuvių tarpe jau spėjęs išgarsėti išeivių architektas Jonas Mulokas. Vis tik, nespėjus užbaigti statybų, bažnyčios administravimą perėmė amerikietis Ernstas J. Bernotas.

Iš J. Muloko susirašinėjimo su B. Marčiulioniu matyti, kad naujasis kunigas siekė sumažinti bažnyčios statybų kaštus. Supaprastinus eilę sprendimų, paties architekto manymu, „bažnyčia nustojo būdingo originalumo“[2]. Vis tik, viena kita lietuviška detalė liko. Dėmesį atkreipia centrinis altorius, kuris, nors ir ne marmurinis, pasižymi santūriu dizainu, puoštas lietuvišku tekstilės rašto motyvu. Galinėje sienoje atpažįstamas architektui būdingas skirtingų spalvų plytų raštas. Nors J. Mulokas sukūrė dešimtis projektinių Kasterio bažnyčios variacijų, tačiau jam nepavyko išvengti panašumo į Niujorko Kristaus Atsimainymo bažnyčią. Švč. Mergelės Marijos bažnyčioje atpažįstamas trikampis tūris su šalia pagrindinio fasado iškilusia varpine. Nors maldos namų architektūriniai sprendimai nėra unikalūs J. Muloko kūrybinėje paletėje, tačiau įprasmina dar vieną lietuvių gyvenamą vietovę bei papildo vieno produktyviausių išeivijos architektų darbų kraitį.

Vaidas Petrulis

[1] Pagal: Kada lietuviai pradėjo kurtis Custeryje? Draugas, 1955 m. birželio 6, p. 6.

[2] Architekto Jono Muloko biografija, rankraštis, iš Mulokų šeimos archyvo, Santa Monica


Laurušavas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės istorijoje svarbus kaip stačiatikybės, vėliau – kaip Unitų bažnyčios centras. Manoma, kad XIII a. viduryje įkurto vienuolyno steigėjas – Lietuvos karaliaus Mindaugo sūnus, stačiatikių vienuolis Vaišelga (Vaišvilkas). Galbūt jis čia kurį laiką gyveno, o vienuolynas buvo pavadintas steigėjo vienuoliniu – Lauryno – vardu.

XIII–XVI a. Laurušavo vienuolynas, remiamas įtakingų giminių (Chodkevičių ir Chreptavičių), buvo svarbus stačiatikių dvasinės kultūros centras. Čia XIV a. buvo sukurta ankstyviausia žinoma Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės rankraštinė knyga – Laurušavo evangelija. Po Brastos bažnytinės unijos vienuolyną perėmė bazilijonai. 1834–1836 m. Rusijos valdžia bazilijonų vienuolyną uždarė, jo pastatai neišliko.

Laurušavo Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų (Uspenijės) cerkvė pastatyta 1768 m. (kitais duomenimis, 1768 m.) kaip unitų šventovė. XIX a. pirmoje pusėje ji perduota stačiatikiams, perstatyta XIX a. pabaigoje. Cerkvės viduje yra vertingas Šv. Eliziejaus Laurušaviečo, pirmojo Laurušavo vienuolyno vyresniojo (ir spėjamo steigėjo), gyvenusio XIII a. viduryje, atvaizdas.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Trakėnai (vok. Trakehnen, nuo 1929 Trakehnen ir Groß Trakehnen, rus. Jasnaja Poliana) – kaimas Rūdupio upės krante, 17 km į pietryčius nuo Gumbinės, 10 km į pietvakarius nuo Stalupėnų. Atsirado padalijus Rudupėnų kaimą. Čia, miško trake, buvo dvarelis. Trakėnuose ir apylinkėse lietuviai augino žirgus, kurie vėliau gavo Trakėnų veislės vardą. Jie išvesti iš XVI a. čia dar buvusių laukinių arklių. Trakėnų pirmtakai – vietiniai sveikų (prūs. sweykis, vok. Schweiken) veislės arkliai, kilme artimi laukiniams arkliams tarpanams, išvaizda panašūs į Lietuvos žemaitukus.
1732 m. karaliaus Frydricho Vilhelmo įsakymu Trakėnuose įkurtas žirgynas, kuriame buvo auginama iki 1200 žirgų. Nuo 1821 Trakėnų žirgyne užaugintais Rytprūsių šiltakraujais (vok. Ostpreußisches Warmblut) arkliais buvo aprūpinta visa Prūsijos armija. Tarpukariu žirgynui priklausė 16 palivarkų: Bajorgalių, Gurdžių, Danckiemio, Juodžlaukių, Matiškiemių ir kiti. Trakėnai priklausė Enciūnų parapijai. Kaime išlikę 3 ikikariniai pastatai. 1932 m., minint Trakėnų žirgyno 200-ąsias metines, parke prie dvaro atidengtas paminklas žirgui. Po Antrojo pasaulinio karo jis dar stovėjo, vėliau buvo perkeltas į Timiriazevo Žemės ūkio akademiją.

Mažojoje Lietuvoje buvo daug arklių: kiekviena apygarda kilus karui galėjo duoti po 2000 arklių, Semba – 4000, Sūduva – 6000. Lietuviai patys garsėjo gerais raiteliais. O. Glogau rašė: „Lietuvininkės yra <...> puikios jojikės. Priežodis sako, jog „lietuvininkas gimęs su kamanomis rankoj“. Pasitaiko matyti visai mažų, 4–6 metelių berniūkščių dumiant ant žirgo be balno ir be kamanų <...> Turgaus dieną matai jaunas ir senas moteris, pulkeliais jojančias į miestą“.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990
Safronovas Vasilijus, https://www.mle.lt/straipsniai/trakenai
Bacevičius Egidijus, https://www.mle.lt/straipsniai/trakenai-1


Argentinos sostinės Buenos Airių metropolinėje teritorijoje (Gran Buenos Aires), Adrogės mieste, 1973 lapkričio 4 d. buvo atidaryta ir pašventinta senelių prieglauda lietuvių bendruomenės nariams „Lietuvių senelių židinys“. Juose yra saugoma Mato Menčinsko sukurta gipso skulptūra.
Menčinskas Matas (1896-1942), lietuvių skulptorius, tapytojas. 1913–17(?) skulptūros mokėsi privačiai Varšuvoje. Nuo 1921 dirbo mokytoju Kaune. 1924–26 mokėsi Skulptūros ir piešimo studijoje Barselonoje, 1926–28 – Madrido dailės mokykloje, 1928–31 studijavo Nacionalinėje dailės akademijoje Buenos Airėse. 1933–34 dėstė piešimą lietuvių mokykloje Montevidėjuje. 1934 grįžo į Lietuvą.

Sukūrė apie 200 skulptūrų: apvaliųjų ir bareljefų (Motina 1934, Filosofas 1935, 1939, Sapnas, Mąstytojas, abu 1936, Vergas 1937, Skausmas 1938), portretų (J. Rainio, apie 1931, J. Basanavičiaus, 1933), nutapė paveikslų (Vyro galva 1935). Kūrybai būdinga raiški plastika, ekspresyvi forma, gilinimasis į žmogaus psichologiją. Skulptūrose ryšku dramatizmas, mistikos, sentimentalizmo bruožai. Kūrė iš įvairių medžiagų (gipso, akmens, ąžuolo).

Sakalauskaitė Elena, https://www.vle.lt/straipsnis/matas-mencinskas
Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerijos informacija


Dar 1569 m. ši vieta buvo vadinama Pilikalniu (Pillikalnen). Pavadinimas kilo nuo vakarinėje miesto dalyje esančio piliakalnio. A. Becenbergerio teigimu, čia buvo nadruvių pilis, kurią 1284 m. nesėkmingai bandė užimti kryžiuočiai. Pilis jiems galutinai atiteko tik po Melno taikos (1422 m.), tačiau netrukus buvo sunaikinta.

Mieste ir apylinkėse ilgai išliko lietuvybė. 1712 m. Pilkalnis gavo miesto teises ir herbą, vaizduojantį tris vėjo malūnus ir pilies sieną. 1849 m. Pilkalnis tapo apskrities centru, o 1939 m. jame gyveno 5800 gyventojų.

Parapija buvo įkurta 1582 m. Pirmoji bažnyčia buvo ant Pilies kalno. Antroji bažnyčia iš akmenų ir plytų pastatyta 1756 m. šiauriau nuo ankstesnės. 1910 m. jai buvo pristatytas bokštas. Bažnyčia garsėjo meniškai drožinėtomis klausyklomis. Vilius Kalvaitis, rinkęs Mažosios Lietuvos bažnyčių varpų pamėgdžiojimus, 1910 m. išleistoje knygelėje „Lietuviškų vardų klėtelė“ Pilkalnio bažnyčios varpų balsus užrašė taip: „Pilkalnyj drutkailiai, prigėrė begalviai!“. Lietuviškos pamaldos buvo laikomos iki 1945 m. Per Antrąjį pasaulinį karą bažnyčia buvo nugriauta, smarkiai nukentėjo ir pats Pilkalnis.

Vienas iš pirmųjų kunigų čia buvo Jurgis Musa (m. 1619), talkinęs J. Bretkūnui verčiant Bibliją. Nuo 1734 m. Pilkalnyje kunigavo lietuvių kalbininkas Fridrychas Vilhelmas Hakas. 1727—1733 m. jis buvo Halės universiteto lietuvių seminaro vedėju, 1730 m. ten jis studentams išleido pirmąjį spausdintą „Lietuvių—vokiečių ir vokiečių—lietuvių kalbų žodyną“ su trumpa lietuvių kalbos gramatika.

1755 m. Pilkalnyje apsigyveno Kristijonas Gotlibas Milkus, taip pat parengęs „Lietuvių—vokiečių ir vokiečių—lietuvių kalbų žodyną“ ir gramatiką. Gramatikos priede buvo paskelbta pirmoji ištrauka iš K. Donelaičio „Metų“. Gramatika ir žodynas buvo populiarūs ir Lietuvoje. Jų įžangas parengė I. Kantas, Belyno prof. D. Jenišas ir valstybės patarėjas G. Heilsbergas, pabrėžęs lietuvių prisirišimą prie paveldėtos žemės. Vienas iš didesnių K. G. Milkaus kūrinių buvo poema „Pilkalnis“, parašyta apie 1795—1797 m., o išspausdinta tik 1931 m. Tai pirmasis lietuviškas poezijos kūrinys istorine tematika.

1883—1885 m. Pilkalnio preparandijoje (parengiamosiose klasėse į mokytojų seminariją) mokėsi būsimasis lietuvių rašytojas ir filosofas Vilius Storosta—Vydūnas.

XIX ir XX a. sandūroje Pilkalnyje lietuviškomis knygomis prekiavo net trys prekybininkai (B. Losičeris, E. Morgenrotas ir L. Peicher).

1933 m. Pilkalnyje gimė lietuvių kunigo duktė, vokiečių kalbininkė Gertrūda Benzė, nemažai nusipelniusi lituanistikai. Ji išnagrinėjo Prūsijos vyriausybės įsakymų ir potvarkių lietuvių vertimų kalbą, rašė apie Halės universiteto, kuriame dirbo nuo 1957 m., lituanistines tradicijas.

Klimka Libertas, Varpai tautosakoje ir tikėjimuose, Vilnius, Gimtasai kraštas, t. 17, 2019
Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990


Freibergo katedroje yra Augusto Stipriojo herbas su Abiejų Tautų Respublikos heraldika. Saksonijos kurfiurstas Augustas Stiprusis (1670—1733) buvo ir Lietuvos didysis kunigaikštis (1697–1704 ir nuo 1709 m.), bei Lenkijos karalius. Dėl didelės fizinės jėgos buvo pramintas Stipriuoju. Gyveno išlaidžiai, mėgo pramogas. Saksonijos kurfiurstu tapo po brolio mirties, Abiejų Tautų Respublikos (ATR) valdovu – remiamas Rusijos, Austrijos ir Prūsijos monarchų, saksų kariuomenės, papirkęs įtakingus ATR ponus ir slapta persikrikštijęs iš protestantų į katalikus. Būdamas Saksonijos absoliutinis valdovas siekė tokiu tapti ir ATR.

Norėdamas atsiimti Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės (kartu su Lenkija) valdytas ir švedų užimtas Pietų Estiją bei Latvijos Vidžemę 1698 m. su Rusijos Petru I sudarė antišvedišką sutartį. Saksų įsiveržimu į Vidžemę ir Rygos apgultimi prasidėjo Šiaurės karas (1700–21). Valdant Augustui II dėl karų, didikų kovų, badmečių ir 1708–11 m. maro 1/3 sumažėjo gyventojų, smuko ūkis, sumenko Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir visos ATR karinė galia ir politinė įtaka, iro valdymo sistema (iš 1717–33 m. vykusių 18 ATR seimų 13 iširo). ATR politinį gyvenimą vis labiau ėmė kontroliuoti Rusija, Prūsija, vėliau ir Austrija.

Sliesoriūnas Feliksas, https://www.vle.lt/straipsnis/augustas-ii


Susiję laikotarpiai: 10 a., 11 a., 12 a.

Reikšmė Lietuvai: Retas baltų kapinynas nutolęs nuo Lietuvos apie 700 km.

2017 m. Ukrainos archeologai apie 100 km į pietus nuo Kijevo prie Rosės upės atkasė XI-XII a. laikų baltų kapinyną. Per vėlesnius tyrinėjimus buvo aptikti 83 griautiniai kapai, palaidotieji guldyti galvom į šiaurę. Daugelis su baltų gentim būdingais papuošalais – zoomorfinėmis apyrankėmis, segėmis, žiedais.

Radiokarboninis kelių kapaviečių tyrimas nustatė, jog šios buvo įrengtos apie 980–1040 metus. Kapinynas užima 10 hektarų plotą. Spėjama, kad gyvenvietė buvusi kitame upės krante, aplink ten esantį piliakalnį.

Daugiau:

lrt.lt, lrytas.lt, ir https://www.facebook.com/ostrivproject

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Archeologija


Švč. Mergelės Marijos gimimo bažnyčia Čikagoje

20 a. 6 deš. Lietuviams Čikagoje atkūrus Šilinių atlaidų tradiciją, sustiprėjo poreikis pastatyti erdvesnius maldos namus didžiausiai Market parko lietuvių bendruomenei[1]. Konkursas bažnyčios projektui oficialiai skelbtas nebuvo. Savo pasiūlymus pateikė trys lietuvių architektai – Jonas Mulokas, Stasys Kudokas, Petras Kiaulėnas. Projektų maketai buvo pristatyti senosios bažnyčios vestibiulyje. Tikėtina, kad dėl tiesioginės lietuviškumo simbolikos interpretacijos, kanauninkas Jurgis Paškus (Paškauskas), kuris rūpinosi bažnyčios statybomis, ir parapijos bažnytinis komitetas pasirinko J. Muloko projektinį pasiūlymą[2]. Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčios statybų, trukusių ketverius metus ir kainavusių vieną milijoną dolerių[3], darbai pradėti 1953 m., simboliškai minint Lietuvos karaliaus Mindaugo 700 metų krikšto jubiliejų.

„Lietuvių katedra“ vadintos bažnyčios interjero meninę programą kūrė visa svita talentingų to meto dailininkų – Vytautas Kazimieras Jonynas, Kazimieras Žoromskis, Vytautas Kašuba, Ramojus Mozoliauskas, Adomas Varnas. Talkininkais ir patarėjais minimi ir profesoriai Adomas Galdikas ir Ignas Šlapelis, architektas Matas Žaldokas.[4]. Plieninių bažnyčios rėmų dalis savo dirbtuvėje pagamino inžinierius Antanas Rudis[5].

Objekto išorinė sandara atliepia tradicinę dilemą tarp modernių konstrukcijų ir estetinės išraiškos. Aptardamas lietuviškus motyvus naujoje bažnyčioje Jonas Stankus „Drauge” rašė, kad „piramidiški bokštai simboliškai galėtų reikšti augalo stiebą. Augalas, kaipo žemės maitintojos produktas, yra labai svarbus senųjų lietuviškų tradicijų elementas. Bokštų viršūnės ir papildomi stiebai radosi iš Lietuvos koplytstulpio stilizuotos augalo viršūnės.”[6] Bažnyčios bokštų viršūnėse komponuojamos lietuviškų koplytstulpių formos – itin charakteringas architekto J. Muloko elementas, atkartojamas ir kituose jo projektuose Niujorke, Kasteryje ir kitur.

Tiesa, toks architekto koplytstulpių interpretavimas neapsiėjo be kritikos. 1958 m. „Aiduose” Jurgis Gimbutas rašė, kad architekto bažnyčia Marquette parke yra modernizuotas barokas, o šio stiliaus derinimas su liaudies architektūros elementais kelia abejonių, ar tai yra naujos lietuviškos architektūros kūryba, ar tik praeities kartojimas[7]. Anot J. Gimbuto, „išimtas iš savo natūralios gamtinės aplinkos, padidintas ir įterptas tarp kitų miesto pastatų, lietuvių sodžiaus meno kūrinys nustoja savo charakterio.“[8] Vėliau, su kritikos strėlėmis prisijungė ir grupė išeivių architektų (Stasys Kudokas, Vytautas Pelda Peldavičius ir kt.), atkreipdami dėmesį į pamatinę kontroversiją – „kas tinka medžiui – netinka mūrui.“[9] Aštriai pasisakyta ir apie iškreiptas bažnyčios proporcijas bei kompozicijos disharmoniją.

Muloko projektas, sulaukęs daug vietos bendruomenės dėmesio, įvertintas ir „kaip didelė pradžia išvesti architektūrinius dėsnius iš tautinių ornamentinių formų, išlikusių medžio drožiniuose, audiniuose ir statybos puošmenose[10]. Legitimizuodamas architekto kūrybą, Vytautas Bagdanavičius išsakė įdomų argumentą, kad nereikėtų svarstyti, ar bažnyčios projektas yra sėkmingas. Jo manymu, šiame kontekste reikėtų vertinti J. Muloko gilesnius ieškojimus, esančius arčiau kritinio regionalizmo sampratos, ir tai išeivių kūrėjui užtikrina vietą lietuviškoje architektūroje[11].

Vaidas Petrulis

[1] Naujoji lietuvių religinė šventovė Chicagoje. Užuolanka, 1957 m. birželis, p. 29–30, p. 29.

[2] Jono Muloko architektūra. Los Angeles, Californija. Saleziečių spaustuvė, Roma. 1983 m., p. 44.

[3] Naujoji lietuvių religinė šventovė Chicagoje. Užuolanka, 1957 m. birželis, p. 29–30, p. 29.

[4] Jonas Stankus. Lietuviški motyvai naujoje bažnyčioje. Draugas, 1954 m. rugpjūčio 14, p. 3.

[5] Jono Muloko architektūra. Los Angeles, Californija. Saleziečių spaustuvė, Roma. 1983 m., p. 50.

[6] Kaunas, Jonas. Lietuviškojo stiliaus eksperimentai. Technikos žodis, 1959, nr. 1, p. 19–21, p. 20.

[7] Gimbutas, Jurgis. Ar gali būti lietuviška architektūra emigracijoje. Aidai, 1958 m., Nr. 4, p. 178-181, p. 178

[8] Ibid., p. 181.

[9] Jono Muloko architektūra. Los Angeles, Californija. Saleziečių spaustuvė, Roma. 1983 m., p. 44.

[10] Bagdanavičius, Vytautas. Muloko architektūra. Nauja Marquette Parko bažnyčia. Draugas, 1957 m. balandžio 19 d., p. 3.

[11] Ibid., p. 3.

Vytautas Kazimieras Jonynas; Jonas Mulokas; Ramojus Mozoliauskas


Vilks Bario Švč. Trejybės lietuvių katalikų kapinės


Jurgio Baltrušaičio (g. 1873 m.) ir Jurgio Baltrušaičio (g. 1903 m.) kapas

Paryžiuje yra palaidoti diplomatas, poetas Jurgis Baltrušaitis (1873-1944) ir menotyrininkas Jurgis Baltrušaitis (1903-1988). Kapas yra Paryžiaus Montrouge kapinėse, division 31.

Jurgis Baltrušaitis vyresnysis - lietuvių ir rusų poetas, eseistas, vertėjas, diplomatas. 1922–39 Lietuvos nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministras Sovietų Sąjungoje. Nuo 1939 Lietuvos pasiuntinybės Paryžiuje patarėjas. Žmonos Marijos Olovianščikovos namuose įkūrė Lietuvos Respublikos atstovybę. Pastatas iki šiol priklauso Lietuvai. Išduodamas Lietuvos Respublikos kelionės dokumentus persekiojamiems žymiems Rusijos inteligentijos atstovams, sudarė galimybes jiems pasitraukti į Vakarus. Tarp išgelbėtųjų - ir Mstislavas Dobužinskis, kuris taip pat palaidotas Prancūzijoje.

Jurgis  Baltrušaitis jaunesnysis - lietuvių dailės istorikas (medievistas). 1926 baigė istorijos ir archeologijos studijas Sorbonoje. Meno istorijos daktaras (1931). Lietuvos atstovybės Prancūzijoje kultūros patarėjas (1931–39), konsulas (1951–54). 1933–39 dėstė Vytauto Didžiojo universitete, nuo 1947 Prancūzijos, Vokietijos, Olandijos universitetuose. Kolumbijos ir Yale’io universitetų vizituojantis profesorius.

Viktorija Daujotytė, https://www.vle.lt/straipsnis/jurgis-baltrusaitis/
Ramutė Rachlevičiūtė, https://www.vle.lt/straipsnis/jurgis-baltrusaitis-1/
https://maironiomuziejus.lt/post-t-exhibitions/jurgis-baltrusaitis-poetas-ir-diplomatas/


Susijusios asmenybės: Jogaila

Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a., 20 a.

Reikšmė Lietuvai: Vietovė susijusi su Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu ir Lenkijos karaliumi Jogaila, išlikę jo funduoti pastatai.

Horodokas (Городок, Horodok) - miestas, įsikūręs svarbių prekybinių kelių sankryžoje. Horodokas turėjo teisę prekiauti svarbiausiu Priekarpatės regiono turtu – druska, todėl buvo svarbus prekybos druska centras, mieste stovėjo druskos sandėliai.

Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius Jogaila miestelį itin mėgo, dažnai čia gyveno (kartais daugiau nei Krokuvoje), atvykdavo čia medžioti. Jogailos laikais pastatyta karališka rezidencija-pilis, įrengta miesto gynybinė sistema. Jogaila 1389 m. suteikė miesteliui Magdeburgo teises. Horodoke rašytos daugelis karaliaus kanceliarijos privilegijų. 1433 m. gegužės 31 d., keliaudamas į Rusią, Jogaila Horodoke mirė.

1906-1939 m. miestas Jogailos garbei vadintas Jogailos Horodoku (lenk. Gródek Jagielloński). 1903 m. miesto centre buvo pastatytas pirmas to meto Lenkijos teritorijoje paminklas Jogailai. Paminklas buvo nugriautas Antrojo pasaulinio karo metu.

Horodoke išliko su Jogaila susiję objektai - pilies vieta, bažnyčia ir pranciškonų vienuolynas.

Po Jogailos mirties Horodoko pilis buvo apleista ir iki šių dienų neišliko, tačiau yra išlikusių miesto gynybinių įrenginių likučiai.

1419 m. Jogaila fundavo Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčią, taip pat rėmė čia stovėjusį pranciškonų vienuolyną. Pranciškonų vienuolyno bažnyčioje (arba Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčioje) karaliaus prašymu buvo palaidota jo širdis. Vienuolynas ir bažnyčia išlikę. Bažnyčia perstatyta XVIII a., prieš Antrąjį pasaulinį karą padidinta, vėliau uždaryta ir naudota kaip sandėlis, 1989 m. grąžinta katalikams. Vienuolyną mūsų laikais restauruoja vienuoliai studitai.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Blanuca, Andrijus, et al. Ukraina: Lietuvos epocha, 1320-1569. Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2010


Nantikoko Mergelės Marijos lietuvių kapinės

Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Tado Kosciuškos vardu pavadintas parkas Dubline

Tadas Andrius Bonaventūra Kosciuška (1746 - 1817) - Lenkijos ir Lietuvos politikos ir karo veikėjas, vyriausiasis 1794 m. sukilimo vadas. T. Kosciuška save laikė lietuviu, laiškuose (1790 m.) pabrėždavo esąs Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pilietis.

T. Kosciuška dalyvavo 1775–83 m. Jungtinių Amerikos Valstijų nepriklausomybės kare, vadovavo įvairių objektų įtvirtinimui. JAV yra nemažai vietų, pavadintų Kosciuškos garbei. Viena jų - Tado Kosciuškos parkas Dubline, Ohajo valstijoje. Tadui Kosciuškai, kaip padėką už nuopelnus JAV nepriklausomybės kare, 1797 m. Kontinentinis kongresas skyrė 500 akrų (apie 202 hektarus) žemės, dalis kurios yra dabartiniame Dublino mieste.

https://www.vle.lt/straipsnis/tadas-andrius-bonaventura-kosciuska/

https://www.polishnews.com/kosciuszkos-ohio-land-to-be-named-qkosciuszko-parkq

https://www.hmdb.org/m.asp?m=170820


Tapytojas ir grafikas Henrikas Šalkauskas gimė 1925 gegužės 6 d. Kaune Lietuvos kariuomenės majoro Henriko ir Onos Šalkauskų šeimoje. 1943 m. su motina pasitraukė į Vokietiją.

1941–1942 m. studijavo grafiką Dancigo dailės mokykloje.

1946–49 studijavo Dailės ir amatų mokykloje Freiburge (mokėsi pas Vytautą Kazimierą Jonyną, Telesforą Valių, Adomą Galdiką), Freiburgo universitete klausė meno istorijos paskaitų.

1949 m. kartu su motina emigravo į Australiją.

1949–1951 m. gyveno Kamberoje. Po dviejų metų darbo akmens skaldykloje dailininkas užmezga ryšius su galerijomis ir pradeda dalyvauti dailės parodose.

1951 m. persikėlė į Sidnėjų, kur įsitraukė į šio kosmopolitiško miesto meninį gyvenimą.

1956 m. kartu su Algirdu Šimkūnu (1927–1971) Bissietta Art galerijoje Sidnėjuje surengė pirmąją personalinę parodą.

Buvo vienas iš grupės „Šešios kryptys“ (angl. Six Directions) sutelkusios dailininkus iš Baltijos šalių, steigėjas.

1959–1960 m. susipažino su Eva Kubbos (tikr. Ieva Kubosaitytė, g. 1928) ir dirbo vienoje dirbtuvėje, kartu dalyvavo parodose.

1961 m. surengė tapybos ir grafikos personalinę parodą Macquarie galerijoje Sidnėjuje ir Australijos modernaus meno muziejuje Melburne. 1960 m. dalyvavo San Paulo bienalėje (Brazilija).

1964–1971 m. Personalinės parodos Hungry Horse, Macquarie, Holdsworth dailės galerijose Sidnėjuje, Bonython dailės galerijoje (Bonython Art Gallery) Adelaidėje, South Yarra dailės ir Powell gatvės (Powell Street Gallery) galerijose Melburne. Šalkauskas taip pat dalyvavo tarptautinėse grafikos bienalėse Liublianoje (1963) ir Tokijuje (1960, 1962) kaip ir atstovavo šiuolaikinių Australijos meną grupinėse grafikos ir tapybos parodose Vašingtone, Los Andžele, San Franciske JAV, Luganoje (Šveicarija) ir Tokijuje.

Australijoje Šalkauskas sulaukė pripažinimo kaip vienas svarbiausių šiuolaikinių menininkų, tapo Australijos akvarelės instituto nariu ir buvo apdovanotas už kūrybą visa eile premijų.

1979 m. rugsėjo 1 d. sulaukęs 54 metų netikėtai mirė savo namuose Sidnėjuje, palaidotas Rookwood kapinėse (angl. Rookwood Cemetery) Sidnėjuje.

1981 m. Naujojo Pietų Velso meno galerijoje surengta pomirtinė retrospektyvinė Šalkausko kūrybos paroda.

Įsteigtas Henriko Šalkausko vardo apdovanojimas debiutuojantiems jauniems dailininkams.

Henrikas Šalkauskas palaikė ryšius su lietuvių išeiviais ir tuo pačiu įsiliejo į Australijos meninį gyvenimą palikdamas svarbų įnašą. Meno kritikas Alanas McCulloch‘as rašė: „Henriko Šalkausko kūryba Australijai reiškia tą patį, ką Soulage‘o kūryba reiškia Prancūzijai arba Kline‘o – JAV.“

Dailininkas pradėjo savo meninę karjerą kaip grafikas ir daug prisidėjo prie grafikos išpopuliarinimo Australijoje. Jis kūrė juodai – baltus ir spalvotus medžio ir lino raižinius, šilkografijas bei monotipijas. Tai buvo visiškai abstrakčios kompozicijos pasižyminčios dekoratyvumu, dinamiškais ritmais, išradingais spalviniais deriniais. Jį domino taip pat eksperimentavimas su technikomis. Grafikos srityje jis greit sulaukė pripažinimo.

Nuo 1959 m. Šalkauskas vis labiau susidomi tapyba ir nuo 1962 m. ši sritis jo kūryboje tampa pagrindine. Iš savo kaip grafikos kūrėjo patirties jis perima išraiškingus grafiškus ženklus, kuriuos dabar paveiksluose papildo tapybiškais spalviniais efektais.

Šalkauskas nuosekliai vysto „pasaulinę“ abstrakčios tapybos kalbą. Didelę įtaką jam padarė amerikiečių abstraktūs ekspresionistai tokie kaip Kline Franz (1910–1962) tapę gestiškai kaip ir kūrę spalvinio lauko tapybą kaip Mark Rothko (1903–1970). Inspiracijų menininkas sėmėsi ir š Prancūzijos informel ir lyrinės abstrakcijos tapytojų bei klasikinės Rytų tapybos tušu.

Visi Šalkausko tapybos kūriniai abstraktūs, bet juose galima atsekti tolimas asociacijas su gamtovaizdžiais, saulėlydžiais, mėnesiena.

Tai, kad gamtovaizdžiai – pirminis meditatyvių kūrinių išeities taškas rodo ir jo paveikslų pavadinimai tokie kaip „Žvilgsnis į peizažą“, „Į pietus nuo Tari“, „Vakaro briaunos“, „Vakaro peizažas“. Visi šie regimieji dykumos, vandens, dangaus, augmenijos, šviesos ar tamsos įspūdžiai interpretuojami sintezuojant iki abstrakčių spalvinių plokštumų ir linijų. Tuo pačiu metu Šalkauskas kone minimalistinį apibendrinimą derina su emocionaliu tapymo gesto spontaniškumu.

Visoje eilėje kompozicijų Šalkauskas apsiriboja tik juoda spalva. Dinamiški grafiškų ženklų archetipai čia kaitaliojasi su subtiliais tonais persiliejančiomis plokštumomis.

Kitoje ne mažesnėje paveikslų grupėje tapytojas taip pat pasirenka monochromiją, bet jau daug ryškesnių spalvų. Pati išraiškingiausia trečioji paveikslų grupė, kurioje švytinčios mėlyna, žalia ar geltona susiduria su matine, prigesinta juoda.

Visos šios abstrakčios Šalkausko iš geometrizuotų ir organinių formų sudarytos kompozicijos artimos lyrinės abstrakcijos estetikai. Jam pavyksta sukurti nuotaikingas asociacijas su gamta kaip pasiekti subtilios lygsvaros tarp statikos ir dinamikos, horizontalių ir vertikalių elementų, skaidrių, ryškių ir matinių nepermatomų spalvų.

Šalkauskas tapo ant popieriaus ir kartono akvarelės ir mišriomis technikomis išnaudodamas subtilius dažo persiliejimus, šiurkščių bei lygių paviršių įvairovę.

Henrikas Šalkauskas tapo pripažintu Australijos menininku bet visada palaikė ryšius ir su lietuviais išeiviais. Šiandien jo kūriniai saugomi ne tik didžiausiuose Australijos muziejuose, bet ir Lietuvos dailės muziejuje Vilniuje.

Prof. dr. Raminta Jurėnaitė


Ružanai – pagrindinė Sapiegų giminės Čerėjos – Ružanų šakos rezidencija. Ružanų dvaras Sapiegoms priklausė nuo 1598 iki 1828 m. (ir dar kartą 1933–1939 m.). Jis siejamas su daugeliu garsių šios giminės atstovų. XVII a. viduryje, per karą su Maskva, Vilniaus Kapitula čia slėpė iš Vilniaus katedros išgabentą šv. Kazimiero karstą. Sapiegų rūmai Ružanuose garsėjo turtingu giminės archyvu, didele biblioteka, teatru ir interjero įranga. Didžioji komplekso dalis sunyko.

Reziduodami Ružanuose – Sapiegos čia 1675 m. įkurdino bazilijonų vienuolius. Jiems 1762–1779 m. buvo pastatyta Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus cerkvė, vėliau ir vienuolynas.

Paliušytė Aistė, Vaišvilaitė Irena, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Paryžiaus 17-ojo rajono Generolo Catroux (pranc. Général Catroux) aikštėje yra „Lietuvos sodų“ skveras (pranc. „Jardin de la Lituanie“). Tai pirmoji Lietuvos vardo vieta Prancūzijos sostinėje. Priešais šį skverą esančioje Fournier rezidencijoje nuo 1925 iki 1940 metų buvo įsikūrusi istorinė tarpukario Lietuvos ambasada, kurios Lietuva neteko po sovietinės okupacijos.
URM informacija, https://www.urm.lt/naujienos/141/paryziaus-skveras-pavadintas-lietuvos-vardu:26168


Lietuvių kankinių bažnyčią 1978 m. suprojektavo lietuvių kilmės architektas Alfredas Kulpa - Kulpavičius. Centrinė dalis už altoriaus su prisiėlusiojo Kristaus skulptūra buvo sukurta Ramojaus Mozoliausko. Kairėje nuo altoriaus yra penki Albino Elskaus sukurti vitražai. Trys pirmieji vaizduoja tris Lietuvos kankinius:  arkiv. T. Matulionį, arkiv. M. Reinį, vysk. J. Borisevičių, o kiti du: vyrą ir moterį, atstovaujančius nesuskaičiuojamam praėjusio šimtmečio ir visų amžių Lietuvos kankinių būriui.

Dešinėje altoriaus pusėje – J. Vainausko atlikta Aušros Vartų Marijos medžio skulptūra. Netoli jos – didelis A. Elskaus vitražas, vaizduojantis Lietuvos kančių dėl tikėjimo istoriją. Šoninė siena puošiasi siauručiais dailininko Juozo Bakio vitražais.

Vaikučių koplytėlė ir prieangis puošiasi A. Elskaus vitražais, nusakančiais lietuvių kovas už laisvę.  Marijos širdį veriantieji kalavijai išreiškia ir Lietuvos tikinčiųjų kančias.

Kulpa‑Kulpavičius Alfredas (1923 m. Baisogaloje - 2007 m. Druskininkuose) - Lietuvos ir Kanados architektas. 1941–43 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete, 1942–43 m. ir Kauno taikomosios dailės institute. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1951–2006 m. gyveno Kanadoje, iki 1997 m. dirbo savo įsteigtoje architektūrinėje bendrovėje Toronte. Kanadoje suprojektavo lietuvių parapijų bažnyčių: Aušros Vartų Monrealyje (1952 m.), Šv. Kazimiero Vinipege, Šv. Grigaliaus Toronte (abi 1959 m.), Prisikėlimo parapijos ir vienuolyno pastatus (1965 m.). Suprojektavo daugiaaukščių ir kotedžinių gyvenamųjų namų. Sukūrė smulkiosios architektūros statinių – kryžių, koplytstulpių, antkapinių paminklų.

https://www.vle.lt/straipsnis/alfredas-kulpa-kulpavicius

https://anapilis.ca/


Švč. Mergelės Marijos Apreiškimo lietuvių parapija Brukline

19 a. antroje pusėje prasidėjus masinei emigracijai į JAV, Niujorkas tapo svarbiu lietuvių traukos centru. 20 a. pradžioje mieste jau buvo 5 lietuviškos parapijos, 3 iš jų Brukline, po vieną – Maspete ir Manhetene. Švč. Mergelės Marijos Apreiškimo parapija Brukline pradėjo kurtis 1914 m., lietuviams nusipirkus buvusią vokiečių Šv. Apreiškimo bažnyčią su mokykla[1]. Kompleksas atspindi 19 a. pabaigos – 20 a. pradžioje vyravusias istorizmo tendencijas. Be bažnyčios Apreiškimo parapijoje veikė Maironio vardo mokykla ir parapijos salė. Pastaroji, 1952 m. buvo atnaujinta, papuošta „lietuviškų raštų ornamentais ir didžiųjų tautos vyrų portretais“ ir tapo „žinomiausia vietos lietuvių susirinkimo vieta“[2]. Lietuviška simbolika palaipsniui dekoruotas ir bažnyčios interjeras. 2017 m. bažnyčia dar kartą atnaujinta išsaugant lietuviškus atributus: medinius kryžius ir koplytstulpius, Aušros Vartų Marijos ir Šv. Kazimiero freskas[3]. Švč. Mergelės Marijos Apreiškimo parapija reprezentuoja lietuviškojo sakralinės architektūros palikimo tipą, kuriame lietuvybė išreikšta per interjero dekoro elementus.

Vaidas Petrulis

[1] Pagal: Linas Saldukas. Niujorko lietuviai, Visuotinė lietuvių enciklopedija, prieiga per internetą: https://www.vle.lt/straipsnis/niujorko-lietuviai/

[2] Pro patria et ecclesia. Lietuvių dienos, 1963 m. sausis, p. 17.

[3] JAV katalikų Švč. Mergelės Apreiškimo parapija, prieiga per internetą: https://lietuvai.lt/wiki/New_York_Annunciation_of_the_Blessed_Virgin_Mary_Church.

Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.); Tarpukaris (1918-1940 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.); Nepriklausomybės atkūrimas (nuo 1990 m.)


Nedideliame Pensilvanijos miestelyje, Gilbertone, 1966 m. lietuvių pastatyta Šiluvos Marijos bažnyčia – dar vienas kuklus, tačiau minėtinas lietuviškojo palikimo ženklas JAV. Maldos namų geltonų plytų mūras nepasižymi originalia kompozicija ar įsimintinomis detalėmis. Ryškiausias šios bažnyčios meninis akcentas sietinas su lietuvybe – žymaus lietuvių diasporos menininko Vytauto Kazimiero Jonyno altorinis bareljefas. Dailininkui būdinga maniera atlikta trijų segmentų kompozicija vaizduoja Marijos apreiškimą[1].

Vaidas Petrulis

[1] Pagal: Algis Lukas. Lietuvių kultūrinis paveldas Amerikoje. Maryland: Lithuanian American Community, 2009 m., p. 127.


1681–1687 m. šiuos baroko stiliaus rūmus pasistatė Dominykas Mikalojus Radvila, projektavo architektas Tylmanas van Gamerenas. Radvilų šeimai šie rūmai priklausė iki 1823 metų, iki juos nusipirko kitas lietuvis – Liudvikas Mykolas Pacas. Jis užsakė Henrikui Markoniui perstatyti rūmus suteikiant interjerams neogotikinių ir egzotiškų maurų architektūros bruožų. Tačiau Lietuvos patriotas generolas Liudvikas Pacas džiaugėsi jais trumpiau nei dešimt metų – už dalyvavimą 1831 m. sukilime turtą caras konfiskavo, o rūmus pavertė kareivinėmis. Nepaisant to, statiniui visiems laikams prilipo pavadinimas „Paco-Radvilų rūmai“. Šiandien čia – Lenkijos sveikatos apsaugos ministerija.

https://www.moteris.lt/lt/veidai/g-31275-karaliskuoju-traktu-per-varsuva-su-kristina-sabaliauskaite

Enrico Marconi; Jakub Fontana; Ludwig Kauffmann, Ludwik Kauffmann; Tielman van Gameren, Tylman z Gameren, Tylman Gamerski, Tylman van Gameren, Tylman de Gameren

Radvilos; Stanislovas Augustas Poniatovskis (1732–1798); Liudvikas Mykolas Pacas (1778–1835); Dominykas Mikalojus Radvila (1643–1697); Mykolas Frederikas Čartoriskis (1696–1775)


Kryžiaus kelio koplytėlė žuvusiems už Lietuvos laisvę Kenebankporte

Lietuvių pranciškonai vienuolyną Kenebankporte įsteigė 1947 m. buvusiame dvare ir šiame sklype pradėjo formuoti ištisą kompleksą su mokykla, koplyčia ir parku. Jame 1953 m. pastatyta Lurdo grota, Vytauto Kazimiero Jonyno reljefas „Kovojanti ir kenčianti bažnyčia“, o 1959-aisiais rugpjūčio 10 d. pašventinti Kenebankporto kryžiaus keliai, dedikuoti žuvusiems už Lietuvos laisvę.

Paprastai Kryžiaus Kelių stotys yra komponuojamos ant sienų bažnyčių viduje arba tam skirtose koplytėlėse, lauke. „Čia gi pasirinktas visiškai kitas planas. Kryžiaus kelius vaizduoja architektūrinis pastatas, sukurtas iš lietuvių liaudies meno elementų, iš kurio lyg atžalos iš medžio, išauga koplytėlės su išgaubtomis stočių skulptūromis paveikslams. (...) Esmėje jis yra lietuviška stilizuota varpinė su prailgintu bokšteliu, kuriame išskleista mūsų koplytstulpių estetinės formos. Jos dailiai susiskamba su žemai prie kolonų esančiomis tos pačios dvasios koplytėlėmis ir angos centre ant aukšto pjedestalo iškeltu kryžiumi bei dviem stotimis šonuose, nors jau ir kitame stiliuje, sudarydamos reto originalumo kūrinį.“[1]

Keramikines Kryžiaus Kelių stočių kompozicijas sukūrė skulptorius Vytautas Kašuba. Šių Kryžiaus Kelių pastatymu rūpinosi kunigas Juozas Butkus[2].

Vaidas Petrulis

[1] Andriekus, L. Religinio meno kūrinys. Aidai, 1959 m., nr. 7, p. 311–312, p. 311.

[2] Apie Butkų (Butkevičių) Juozą, prieiga per internetą:

https://www.kretvb.lt/personalijos/butkus-butkevicius-juozas/.


1946–77 Montevidėjuje veikė Lietuvos ambasada Pietų Amerikai. 1962-06-05, mirus nepaprastajam pasiuntiniui ir įgaliotajam ministrui K. Graužiniui, laikinuoju reikalų patikėtiniu Montevidėjuje paskirtas A. Grišonas. Lietuvos pasiuntinybės Montevidėjuje veikla nutrūko 1977-01-01 mirus A. Grišonui.

1940 m. liepą dėl Lietuvos sovietinės okupacijos Kazimieras Graužinis įteikė protesto notas Urugvajaus užsienio reikalų ministrui. 1946 m. pabaigoje Argentina suspendavo diplomatinius santykius su Baltijos šalimis, dėl ko ten buvusi Lietuvos pasiuntinybė 1947 m. buvo perkelta į Montevidėją.

Pasiuntinybė palaikė ryšius su Argentinos ir Urugvajaus užsienio reikalų ministerijomis, įstaigomis bei organizacijomis, kitų valstybių diplomatinėmis atstovybėmis Buenos Airėse ir Montevidėjuje. Bendradarbiavo su Lietuvos diplomatais, Pasaulio lietuvių bendruomenės Pietų Amerikoje skyriais ir kitomis lietuvių išeivijos organizacijomis, Lietuvos okupacijos metais rūpinosi Lietuvos nepriklausomybės klausimo kėlimu, platino informaciją apie Lietuvą. Pasiuntinybė gynė Lietuvos piliečių interesus Argentinoje ir Urugvajuje: išdavė Lietuvos Respublikos užsienio pasus, vizas, legalizavo dokumentus, tvarkė palikimų ir pilietybės reikalus.

https://www.vle.lt/straipsnis/montevidejo-lietuviai/
https://www.vle.lt/straipsnis/kazimieras-grauzinis/
https://eais.archyvai.lt/repo-ext/view/283447
https://diaspora.archyvai.lt/fondai/11/p18/doc1032


Beržkalnis (vok. Berschkallen, Birken) – miestelis ant Druojos kranto, 14 km į šiaurės vakarus nuo Įsruties, iš vakarų – Graudavos miškas. 1718 m. čia pastatyta pirmoji bažnyčia, kurioje lietuviškos pamaldos buvo laikomos iki pat 1905 m. Apie 1890 m. čia lietuvių tautosaką rinko Vilius Kalvaitis. 1870 m. lietuviai čia sudarė 52 proc., 1909 m. – 18 proc., 1912 m. – 14 proc. gyventojų.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990


Susijusios asmenybės: Švitrigaila, Vytautas, Jonušas Tiškevičius, Barbora Tiškevičaitė
Susiję laikotarpiai: 15 a., 16 a., 17 a., 18 a., 19 a.

Reikšmė Lietuvai: Miestas įkurtas LDK laikais, susijęs su LDK didikų giminėmis Tiškevičiais ir Radvilomis.

Berdyčivas (Бердичів, Berdychiv) - miestas Ukrainos Žitomyro srityje. Miestas susikūrė LDK valdymo laikotarpiu. Viena iš Berdyčivo įkūrimo versijų teigia, kad miestą 1430 m. įsteigė Švitrigaila. Kita, kad 1430 m. Vytautas vietovę paskyrė Zvenigorsko vietininkui Kalenikui Miškovičiui (artimam Švitrigailai bajorui). K. Miškovičiaus sūnaus Tiškos visi penki įpėdiniai istorijos šaltiniuose jau vadinami Tiškevičiais. 1546 m. aktuose Berdyčivas minimas kaip Tiškevičių nuosavybė. Šios giminės atstovai tapo pagrindiniais Berdyčivo valdytojais. Prie Piato upės ant aukštos kalvos jie pasistatydino pilį su gynybiniais įtvirtinimais.

1569 m. po Liublino unijos Berdyčivas prijungtas prie Lenkijos. 1593 Berdyčivas gavo miesto teises.

1634–1866 Berdyčive veikė basųjų karmelitų vienuolynas. Žitomiro seniūnas ir Kijevo vaivada Jonušas Tiškevičius bažnyčią ir karmelitų vienuolyną fundavo kaip votą – padėkos ženklą Dievui, už laimingą sugrįžimą iš turkų nelaisvės (1626 -1627). 1630 m. Tiškevičius Liublino tribunole paskelbė, kad savo pilį atiduoda basųjų karmelitų bažnyčiai ir vienuolynui. 1634 m. buvo pradėtos bažnyčios statybos, pakviesti basųjų karmelitų vienuoliai. Karmelitų vienuolynas tapo ir garsiu kultūriniu centru. Vienuoliai įsteigė mokyklą, sukaupė skaitlingą biblioteką, įsteigė spaustuvę. Pastatytai Nekalto Švč. Mergelės Marijos prasidėjimo bažnyčiai Jonušas paaukojo savo namuose turėtą, ant kipariso medžio lentų tapytą Marijos Snieginės atvaizdą, kuris netrukus ėmė garsėti stebuklingomis galiomis. Paveikslas ilgainiui pradėtas vadinti Berdyčivo Švč. Mergelės paveikslu, o Berdyčivas – Ukrainos Čenstachava. XVII a. miestas išgarsėjo būtent dėl karmelitų vienuolyne saugoto stebuklais garsėjančio Marijos paveikslo (karūnuotas 1756 m. popiežiaus Benedikto XVI, XIX a. paveikslo karūnos buvo pavogtos, todėl 1857 m. paveikslas buvo karūnuotas dar kartą). Karmelitų vienuolynas tapo garsia piligrimystės vieta – didžiausias Švč. Mergelės Marijos sanktuariumas Ukrainoje. Paveikslas pradingo II pasaulinio karo metais, dabar bažnyčioje pakabinta stebuklingojo paveikslo kopija.

1649 m. Jonušui Tiškevičiui mirus, ėmė ryškėti šeimos atstovų pretenzijos į karmelitams atitekusį Tiškevičių turtą. Jie norėjo nuolat čia siautėjančių kazokų rankomis susigrąžinti pilį. 1684 m. vienuolynas buvo apiplėštas ir vienuoliai išvaryti. Basieji karmelitai išsikėlė (Marijos atvaizdą išsivežė į Lvivą) ir pradėjo ilgai trukusį teismo procesą. 1717 m. karmelitai grįžo į kazokų nusiaubtą miestą ir pradėjo vienuolyno remontą. 1739 -43 m. pastatyta nauja bažnyčia ir atnaujinti vienuolynas bei jo įtvirtinimai (pagal architekto J. de Witto projektą). Įtvirtintas vienuolynas apsuptas galingu pylimu, į jį patenkama per pakeliamą tiltą, vienuolyną supa gynybinės sienos su bastionais ir 60 patrankų. Taigi, vienuolynas buvo tikra tvirtovė.

Nuo 1721 m. miestas tapo Radvilų nuosavybe. XVIII a. Berdyčivas tapo svarbiu prekybiniu centru. XVIII a. mieste gyveno didelė žydų bendruomenė, o XIX a. Berdyčivas tapo chasidizmo centru Voluinėje.

Nuo 1793 m. miestas priklausė Rusijai. 1864 m. rusų valdžios vienuolynas ir bažnyčia buvo uždaryti, jų pastatuose veikė ateizmo muziejus, kino teatras ir kt.

Nuo 1922 m. Berdyčivas priklauso Ukrainai.

Berdyčive taip pat yra 1759 m. Šv. Barboros bažnyčia, funduota Barboros Tiškevičaitės (1826 m. perstatyta) ir vėlyvojo klasicizmo stiliaus Radvilų rūmai, pastatyti 1820-30 metais.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
https://www.vle.lt/straipsnis/berdyciv/

LDK (iki 1569 m.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.); Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.)


Su Lietuva susiję dokumentai istorijos archyve Sankt Peterburge

Rusijos valstybinis istorijos archyvas Sankt Peterburge - įstaiga, sauganti 18 a. pradžios –20 a. pradžios Rusijos valdymo įstaigų, visuomeninių organizacijų, privačių asmenų dokumentus.

Su Lietuva (Lietuvos Didžiąja Kunigaikštyste, Abiejų Tautų Respublika) susiję dokumentai saugomi atskirų Rusijos imperijos valdymo įstaigų fonduose. Svarbiausi su Lietuva susiję dokumentų fondai: Senato Heroldijos departamento (1757–1917; yra ir Lietuvos didikų giminių genealoginės medžiagos, bajorystės patvirtinimo dokumentų), Lenkijos karalystės kodifikacijos komisijos (1813–1868; įstatymų projektai, karalystės vietininkų ataskaitos), Baltarusijos ir Lietuvos sinodo dvasinės kolegijos (unitų įsteigtų vienuolynų, 1713–1843 įsteigtų mokymo įstaigų, 1830–1831 sukilėlių‑unitų teismų dokumentai).

Kituose fonduose saugomi dokumentai, susiję su iždui priklausančių dvarų valdymu (Finansų ministerijos Valstybės turto departamentas), cerkvių statyba, žemėvalda, tautine politika Vakarų gubernijose (Vidaus reikalų ministerijos Bendrųjų reikalų departamentas), taip pat valstiečių prašymai ir skundai prieš dvarininkus (Vidaus reikalų ministerijos Žemės skyrius).

Su 1863–1864 sukilimu susiję dokumentai saugomi Vidaus reikalų ministerijos Bendrųjų reikalų departamento ir Žemdirbystės ministerijos kanceliarijos fonduose. Vidaus reikalų ministerijos fonduose yra medžiagos, susijusios su lietuviškosios spaudos draudimu, Lietuvoje veikiančiu transportu (geležinkelis, vandens susisiekimas), pramonės įmonėmis. Senato fonde yra 1794 sukilimo malšinimo, komisijų, tyrusių padėtį Lietuvoje, veiklos dokumentų. Archyve saugoma ir Lietuvos generalgubernatorių asmeninių fondų.

Smilgevičius Vytautas, https://www.vle.lt/straipsnis/rusijos-valstybinis-istorijos-archyvas

Saugomų dokumentų pavyzdžiai:

Dokumentai apie 1831 m. sukilimą, jo dalyvius, sukilėlių dvarų konfiskavimą, komiteto žurnalai ir kt. - Fondas Nr. 1266 „Vakarinių gubernijų komitetas“, apyrašas Nr. 1

Dokumentai apie Brastos bažnytinę uniją, Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės stačiatikius ir unitus - Fondas Nr. 823 „Graikų – unitų cerkvių Rusijoje metropolito kanceliarija“, apyrašas Nr. 1, bylos Nr.: 31, 36, 66, 111, 125, 167, 170, 180, 185, 186, 190, 192, 195, 198, 200, 201, 202, 204, 205.

Dokumentai, susiję su Vilniaus universitetu - Fondas Nr. 733 „Liaudies švietimo departamentas“, apyrašas Nr. 62, bylos Nr.: 6, 219.

Dokumentai apie filomatų ir filaretų draugijų veiklą - Fondas Nr. 735 „Liaudies švietimo ministro kanceliarija“, apyrašas Nr. 10, bylos Nr.: 7, 11a, 11b, 12, 65, 204; 1823 – 1848 m. (dokumentai apie neramumus Vilniaus švietimo apygardoje, filomatų ir filaretų draugijų veiklą, Z.Sierakauską).

Lietuvos katalikų bažnyčios dokumentai - Fondas Nr. 821 „Užsienio tikybų dvasinių reikalų departamentas“, apyrašas Nr. 2, bylos Nr.: 998, 1000, 1003, 1005, 1006, 1007, 1011, 1012, 1018, 1022, 1026, 1035, 1037, 1038, 1044; 1873 – 1909 m. (dokumentai apie įvairias Lietuvos Užnemunės, Suvalkų gubernijoje, Romos katalikų bažnyčias).

Dokumentai apie Lietuvos asmenų, giminių bajorišką kilmę, herbus ir kt. - Fondas Nr. 1343 „Heraldikos departamentas“, apyrašai Nr. 15 – 56, apie 160 tūkst. apsk. vnt., 1798 – 1917 m. (dokumentai apie Lietuvos ir kitų Rusijos imperijos kraštų gyventojų – asmenų, giminių – bajorišką kilmę, herbus ir kt.).


Juozas Kėkštas (tikroji pavardė Adomavičius) 1915–1981 m., lietuvių poetas. Gimė 1915 m. Taškente, nuo 1921 m. gyveno Vilniuje, mokėsi Vytauto Didžiojo gimnazijoje. Priklausė pogrindinei komjaunimo organizacijai, 3 kartus areštuotas, kalintas. 1938–39 m. studijavo Varšuvoje, bendravo su lenkų avangardistais. Lietuvai atgavus Vilnių pasitraukė į Baltarusiją. 1940 m. kaip SSRS likviduotos Lenkijos komunistų partijos narys suimtas ir išsiųstas 8 metams į Viatlagą (Kirovo sr.) miško darbams. Prasidėjus SSRS–Vokietijos karui paleistas, įstojo į Anderso armiją. 1944–45 m. dalyvavo Italijos kampanijos mūšiuose prie Taranto, Monte Cassino, Adrijos jūros pakrančių, 2 kartus sužeistas (Didžiosios Britanijos, Italijos, lenkų egzilinės vyriausybės apdovanotas kariniais ordinais). Gyveno Romoje, redagavo „Lietuvių laikraštį“. 1947–59 m. gyveno Argentijoje, dirbo fizinį darbą, Buenos Airėse rūpinosi žurnalo „Literatūros lankai“ spausdinimu. Poezijos antologijos „Žemė“ (1951 m.) vienas autorių. 1966 m. lankėsi Vilniuje. 1981 m. mirė Varšuvoje.

Poeto Juozo Kėkšto kapas yra Varšuvos Brudno kapinėse.

Satkauskytė Dalia, https://www.vle.lt/straipsnis/juozas-kekstas
Užsienio reikalų ministerijos informacija