Tapytojas ir skulptorius Izaijas Kulvianskis (Issai Kulvianski) gimė 1892 m. lapkričio 5 d. Jonavoje. Jis buvo ketvirtas pasiturinčios žydų šeimos vaikas. Jo tėvas Tawel–Tobias Kulvianskis (1859 gimė Jonavoje – 1918 mirė Jonavoje) buvo miesto raštininko Messel Kulvianskio sūnus. Penkis metus jis mokėsi dailidės amato Karaliaučiuje ir pabaigęs mokslus įkūrė dirbtuvę Jonavoje. Jo motina Riwa Kulvianski (g. 1863) buvo Izako Galombo duktė.

Po ankstyvos tėvo mirties motina ir dvylika metų vyresnė sesuo pragyvenimui užsidirbdavo skalbdamos. Su seserimi Kulvianskis visada palaikė šiltus santykius nes ji pagrinde jį auklėjo. Vyriausias šeimos sūnus tapo mokytoju, o antrasis perėmė tėvo baldų įmonę, ją industrializavo ir išvystė į klestinčią.

Šešių metų Kulvianskis pradėjo piešti. Jo tėvas išsilavinęs su meniniais polinkiais žmogus skatino jį piešti, modeliuoti, raižyti. 1905 m. Kulvianskis baigė pradinę Jonavoje ir 1907m. pradėjo mokytis vidurinėje mokykloje Vilniuje. Jis pabaigė penkias privalomas klases ir įstojo į piešimo mokyklą, kurią baigė 1911 m. jo mokytojas buvo skulptorius Levas Antokolskis, žinomo Rusijos žydų skulptoriaus Marko Antokolskio (1843–1902) sūnėnas. Tuo pačiu metu Kulvianskis savarankiškai dirbo žydų amatų mokykloje kurioje vaikai buvo mokomi amato. Mokyklos direktorius jį globojo ir tarpininkavo, kad turtingi piliečiai nusipirktų jo darbų. Vilniuje Kulvianskis susipažino ir susidraugavo su Chaïmu Soutine‘u (1893–1943).

1911 m. spalį miesto stipendija suteikė Kulvianskiui galimybę savo išsilavinimą patobulinti studijomis užsienyje. Išsipildė seniai puoselėta jo svajonė. Jis išvyko į Berlyną. 1912 m. Izaijas Kulvianskis studijuoja pas Maxą Liebermanną (1847–1935), Hugo Kaufmanną (1868–1919) ir Hermanną Strucką (1876–1944). Daugiausiai pasišvenčia skulptūrai.

1913 m. išvyko į Paryžių ir apsistojo dailininkų kolonijos komplekse La Ruche (Avilys). Čia jis susipažino su Marku Šagalu (Marc Chagall, 1887–1985) bei atnaujina draugystę su Chaïmu Soutine‘u ir kitais savo krašto jaunais menininkais.

Nepaisant eilės senų draugysčių Kulvianskis Paryžiuje nepasijunta savas. Jau 1914 m. pavasarį jis vėl grįžta į Berlyną ir dalyvauja Fritz Gurlitto galerijoje surengtoje parodoje.

Prasidėjęs Pirmasis pasaulinis karas atnešė pasikeitimus į Kulvianskio gyvenimą. 1914 m. rugpjūtį jis pašaukiamas į Rusijos armiją vietoje širdies liga sirgusio brolio. Kaip kareivis kovojo prie Rusijos su Austrija sienos. 1915 m. sausį pateko į austrų nelaisvę, iš kur atleidžiamas tik tų pačių metų lapkritį. Kaip belaisvis internuotas Brux (dabar Mosto miestas Čekijoje) dėka stovyklos komendanto galėjo užsiimti menu, net gavo portretų užsakymų iš turtingų miesto šeimų. Ten pat 1915 m. Pirmo pasaulinio karo žuvusių atminimui sukūrė paminklą žydų kapinėse.

Jau 1918 m. lapkritį Izaijas Kulvianskis vėl grįžta į Berlyną. Čia studijuoja pas Leo von Königą (1871–1944) bei Lovis Corinthą (1858–1925), ir galiausiai apsistoja Berlyne.

1919 m. vedė rumunę Gretę Robitscheck. Iš šios santuokos, kuri po dešimties metų iširo, gimė duktė Erika.

Izaijas Kulvianskis buvo aktyvus skirtinguose menininkų susivienijimuose, tarp jų Lapkričio grupėje (vok. Nowember Gruppe). Pastaroji – tuo metu Berlyne vaidino išskirtinai svarbų vaidmenį. Šiuo periodu Berlyne išsivysto nauja stilistinė kryptis vad. naujasis daiktiškumas (vok. Neue Sachlichkeit) (Naujasis daiktiškumas), kurią Kulvianskis pasirenka. Šiame stiliuje jis sukuria savo svarbiausius išlikusius paveikslus „Mano tėvai“ (1925), „Mano duktė Kiki“ (1927), „Gretės K portretas“ (1928). Meno istorikė Maiken Schmidt taip apibūdina paveikslą „Mano tėvai“: „Šis darbas yra ikona. Kulvianskis šiame paveiksle sujungė viską, kas jam buvo brangu vaikystėje ir jaunystėje. Tai žvilgsnis atgal pilnas intymumo ir meilės, bet be sentimentalumo – prisiminimas, kurį jis visą gyvenimą saugojo kaip brangenybę.“

Jo darbai tuo metu sulaukė didelio pripažinimo, buvo rodomi svarbiose parodose Ciuriche, Prahoje, Berlyne, Amsterdame.

1932 m. – pirmoji Izaijo Kulvianskio paroda tėvynėje Kaune. Ji veikė nuo sausio 16 d. iki vasario 16 d. centriniame banke Laisvės alėjoje 76. Parodos kataloge pristatyti 74 kūriniai, tačiau dėl vietos stokos eksponuoti 50.

1933 m. kovą vėl jo karjera staiga nutraukiama. Kulvianskis buvo priverstas emigruoti. Draugams įspėjus nebegalėjo įžengti į savo butą. Tik dėka draugo tapytojo Max Dungerto (1896–1945) išliko trys garsiausi Kulvianskio nutapyti paveikslai. Jis slapta išnešė juos iš dirbtuvės ir vėliau nusiuntė į Tel Avivą.

Priverstas emigruoti Kulvianskis prarado visą asmeninį turtą ir kūrinius, o svarbiausia nutrūko jo sėkmingai besivystanti meninė karjera.

Per Italiją Kulvianskis iškeliavo į Palestiną. Sunkiomis sąlygomis jis ten susikūrė naują egzistenciją. Jis tapo vienu „Izraelio dailininkų sąjungos“ kūrėjų, 1934–1935 kartu su skulptorium Georgu Leschnitzeriu (1885–1950) Tel Avive įkūrė dailės mokyklą.

1938 m. Kulvianskis suprojektavo žydų Palestinos paviljoną Niujorko pasaulinei parodai.

1937-1938 m. jis dalyvauja eilėje parodų Tel Avive ir Jeruzalėje.

Palestinoje Kulvianskis kūrė portretus , autoportretus ir peizažus, pastaruosiuose vis daugiau dėmesio skirdamas atmosferos perteikimui. Jo kūrinius perka muziejai ir privatūs kolekcionieriai. 1940 m. jis pagerbiamas Tel Avivo meno premija ir 1941 m. žydų agentūros premija. Daugelio darbų buvimo vieta deja šiandien nežinoma, nes juos pirko privatūs žmonės.

1940–1950 m. jis taip pat kūrė dekoracijas ir kostiumus nacionaliniame teatre.

1940 m. Izaijas Kulvianskis vedė Susi Offenbacher iš Niurnbergo.

1949 m. dėl prastėjančios sveikatos, nepalankaus klimato ir noro vėl dirbti senoje kultūrinėje aplinkoje Kulvianskis nusprendžia grįžti į Europą. Po metų buvimo Čekoslovakijoje jis nuo 1950 m. su savo žmona Susi pakaitom gyveno Anglijoje, Olandijoje, Prancūzijoje ir Vokietijoje. Šiuo periodu vėl daug dėmesio skyrė skulptūrai. Kurdamas konstruktyvistines skulptūras iš plieno ir geležies.

Nuo 1952 iki 1960 m. vasaros mėnesiais jis praleisdavo Oudeuil miestelyje, Prancūzijoje, o žiemas Vokietijoje, Niurnberge žmonos gimtinėje. Šiuo periodu Kulvianskis gyveno labai užsidaręs. Jo sveikatos stovis nuolat kaitaliojosi, dažniausiai į blogąją pusę.

1952–1956 m. Kulvianskis buvo „Prancūzijos menininkų tapytojų ir skulptorių asociacijos narys“ ir nuo 1956 iki 1968 m. jis eksponavosi „Nepriklausomų menininkų salone“.

1958 m. Izaijas Kulvianskis gavo Vokietijos pilietybę.

1960 m. Kulvianskis dalyvavo parodoje „Berlynas – laisvės vieta menui“ (vok. Berlin – Ort der Freiheit für die Kunst), kuri buvo rodoma ir Reklinghauzene, Vienoje, Osle ir Helsinkyje. Berlyno dailės muziejus (vok. Berlinische Galerie) įsigijo jo paveikslą.

1969 m. Kulvianskis sugrįžo į Berlyną. Stipriai pablogėjus sveikatai jis tikėjosi pagerėjimo sulaukti Anglijoje. Pradžioje Londone jautiesi geriau, deja, po to sekė visiškas pablogėjimas.

1970 m. lapkričio 27 Izaijas Kulvianskis mirė Londone. Palaidotas žydų kapinėse (angl. The Liberal Jewish Cemetery) Vilesdene (Willesden), Londone.

1996 m. sausio 6 mirė jo žmona Susi Kulvianski, kuri savo vyrą iki pabaigos su meile slaugė ir rūpinosi jo kūrybiniu palikimu. Palaidota šalia savo vyro Londone.

Izaijas Kulvianskis mums svarbus ne tik kaip aktyvus ir sėkmingas modernizmo judėjimo Vokietijoje iki nacionalizmo dalyvis, bet ir savo kilme iš Lietuvos. Vienas jo pripažintų ir šiandien šedevru laikomų paveikslų „Mano tėvai“ (1925) – puikus menininko tėvų portretas ir tuo pačiu išraiškingas ano meto Jonavos žydų gyvenimo būdo kaip ir viso miesto architektūros ir atmosferos atspindys.

Šiandien beveik visas kūrybinis Izaijo Kulvianskio palikimas saugomas Berlyno galerijoje, Modernaus meno, fotografijos ir architektūros krašto muziejuje (vok. Die Berlinische Galerie – Landesmuseum für Moderne Kunst, Fotografie und Architektur).

Prof. Dr. Raminta Jurėnaitė

https://sammlung-online.berlinischegalerie.de:443/eMP/eMuseumPlus?service=ExternalInterface&module=artist&objectId=7517&viewType=detailView

Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.); Tarpukaris (1918-1940 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.)


Gaičiūniškių dvarą XVII a. pradžioje valdė Peteris Nonhartas (Peter Nonhart) — Vilniaus miestietis architektas, kilęs iš vokiečių šeimos, gyvenusios Tartu ir turėjęs karališko architekto titulą. Po 1610 m. Vilniaus gaisro jis atstatė Vilniaus Žemutinės pilies rūmus, gavo valdovo privilegiją steigti mūrininkų ir stalių cechą Vilniuje. Už nuopelnus kare su Maskva ir Švedija buvo apdovanotas didelėmis žemės valdomis. 1611 m. Gaičiūniškėse Nonhartas pasistatė namą-tvirtovę su keturiais gynybiniais bokštais kampuose. Apsauginius žemės pylimus įrengė fortifikacijos inžinierius Van Dodenas. Ansambliui priklauso ir Petro Nonharto dukters Zuzanos Nonhart-Chreptavičiūtės 1633 m. pastatyta Evangelikų liuteronų bažnyčia. Tai nedidelis gotikos ir renesanso stilių paminklas su didžiuliais kontraforsais, kur įrengtas šeimos mauzoliejus. Dabar iš šio monumentalaus pastato likę griuvėsiai.

Liškevičienė, Jolita, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (sakralinė); Architektūra (istorinė)


Susijusios asmenybės: Gediminas, Algirdas, Vladimiras Algirdaitis, Skirgaila, Jonas Alšėniškis, Aleksandras Olelka, Martynas Goštautas, Jonas Chodkevičius.

Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a., 16 a.,

Reikšmė Lietuvai: Vienas seniausių miestų buvusių LDK sudėtyje, kurio istorija glaudžiai susijusi su senąja Lietuvos istorija.

Kijevas (ukr. Київ, Kyiv) šaltiniuose pirmą kartą minimas 860 m., tačiau archeologai tvirtina, kad didesnės gyvenvietės čia būta jau V a. Miestui iškilti padėjo tai, kad jis įsikūrė prie kelio iš Baltijos jūros regiono į Bizantiją, su kuria miestas nuo X a palaikė ryšius. 988 m. didysis kunigaikštis Vladimiras Sviatoslavičius priėmė krikščionybę, o 1037 m. buvo užbaigtas Šv. Sofijos - tokio pat pavadinimo kaip ir Konstantinopolio šventovė - soboras, kuris išliko iki šiol. 1240 m. Kijevą užkariavo mongolai. XIV a. pradžioje Kijevas pateko Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės įtakon.

Kijevas buvo pats reikšmingiausias rytų slavų stačiatikybės centras tiek iki patenkant į Lietuvos didžiosios Kunigaikštystės sudėtį, tiek po Liublino unijos, kuomet miestas atiteko Lenkijos Karalystei. Simbolinę Kijevo galią liudija ir tai, kad Rusijos istorijos vadovėliai ir šiandien pradedami nuo Kijevo. Tad pažintis su šio miesto istorijos paminklais leidžia priartėti prie senosios Lietuvos kultūros, kurioje stačiatikiškoji tradicija atliko labai svarbų vaidmenį.

Kijevą XIV a. 3 dešimtmetyje paima Gediminas, paprastai teigiama - Gedimino žygio 1322-23 m. metu. Šiais metais pirmą kartą šaltiniuose paminimas ir Vilniaus vardas. 1331 m. Kijevą valdė kunigaikštis Teodoras, kai kuriuose šaltiniuose vadinamas Gedimino broliu, tačiau galutinai Kijevą prie Lietuvos prijungė Algirdas. Istoriografijoje nėra nusistovėjusi viena nuomonė kada Kijevo žemė prijungta prie LDK - Gedimino ar Algirdo laikais po mūšio prie Mėlynųjų Vandenų (1362). Pastaruoju metu linkstama prie ankstesnės datos, o Algirdo prijungimas įvardijamas kaip antrasis.

Kijevo kunigaikščiu tapo Algirdo sūnus Vladimiras, kuriam valdant buvo atstatytas mongolų suniokotas senas ir garsus Pečorų vienuolynas, kuris ilgainiui tapo atskira miesto dalimi su savo sienomis ir gatvėmis. LDK laikais Kijevo centras buvo Žemutiniame mieste, vadinamame Podilu, virš kurio, ant vadinamojo Pilies kalno, buvo iškilusi lietuvių pilis su 18 bokštų.

1395-97 m. Kijevą valdė Algirdo sūnus Skirgaila. Vytautas panaikino Kijevo savarankiškumą ir pradėjo miestui pats skirti vietininkus - pasiuntė ten ištikimą savo tarną kunigaikštį Joną Alšėniškį (savo antrosios žmonos Julijonos Alšėniškytės tėvą). Alšėniškiai tapo Kijevo vietininkais – susiformavo savotiška lietuviškos kilmės Kijevo kunigaikščių Alšėniškių dinastija. Vėliau Kijevą valdė Vladimiro Algirdaičio palikuonys Olelkaičiai.

1471 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Kazimieras Kijevui valdyti skyrė Martyną Goštautą. Kaip kataliko ir nekunigaikštiškos kilmės jo nepripažino stačiatikiai kijeviečiai (reikalavo vaivada skirti Mykolą Olelkaitį arba kitą kunigaikštiškos kilmės stačiatikį). Martynas Goštautas su kariuomene užėmė miestą ir privertė gyventojus pripažinti lietuvių valdžią.

1470-1569 m. Kijevas buvo valdomas vaivadų, kurie rezidavo pilyje. 1482 m. Kijevo vaivada tapo Jonas Chodkevičius.

Lietuvos didysis kunigaikštis Aleksandras Jogailaitis 1494 m. Kijevui suteikė miesto savivaldos teises.

Lietuva Kijevą valdė iki 1569 m. - Liublino unijos. Žygimantas Augustas Kijevą ir kitas Ukrainos žemes atskyrė nuo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir prijungė prie Lenkijos Karalystės.

Iki XVII a. vidurio Kijevas buvo vaivadijos centras Lenkijos sudėtyje. 1649 m. Kazokų sukilime prieš Abiejų Tautų Respubliką Kijevas parėmė kazokų vadą Bogdaną Chmelnickį. Šiam pasidavus Rusijos caro Aleksejaus Michailovičiaus valdžiai, pagal Andrusovo taiką 1667 m. Kijevą ATR laikinai perdavė  Rusijai iki 1669 04 15 d., tačiau Rusija Kijevo negrąžino ir 1686 m. Kijevas galutinai prijungtas prie šios valstybės. Rusijos imperatorius Petras I ėmė mažinti Kijevo turėtą autonomiją ir pradėjo kolonizuoti bei rusinti Dešiniakrantę Ukrainą.

1833 m. Kijeve iš caro valdžios uždaryto Vilniaus universiteto likučių buvo įkurta aukštoji mokykla, kuri ilgainiui tapo didžiausia Ukrainos mokslo įstaiga.

Per Antrąjį pasaulinį karą miestas buvo smarkiai sugriautas, nukentėjo daug senosios architektūros paminklų, tačiau nemažai jų dar iki karo buvo sunaikinta sovietų valdžios nurodymu. Svarbiausi Kijevo paminklai yra atstatomi. Dabartinė atnaujintų paminklų išvaizda skiriasi nuo to, kaip jie atrodė XIV-XVI a., kai Kijevą valdė Lietuva, tačiau apsilankymas senajame Kijeve padeda suprasti koks artimas buvo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ryšys su turtinga Bizantijos kultūra, kurios svarbus centras buvo Kijevas. Pavyzdžiui Šv. Sofijos soboras pastatytas 1037 m., tačiau jame rasime ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pėdsakų. Abiejų Tautų Respublikoje sudarius bažnytinę uniją, Kijevo Šv. Sofijos soboras tapo unitų šventove. 1633 m. buvo pradėtas šventovės remontas, po kurio jis įgijo barokinį pavidalą, kurį išlaikė iki šiol. Šv. Sofijos soborą supantys statiniai daugiausia statyti XVIII a., kai Kijevas jau priklausė Rusijai, tačiau jie visi yra baroko stiliaus - tai liudija Lietuvos ir Lenkijos kultūros įtaką.

Su Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės istorija ypač susijęs Kijevo Pečiorų lauros kompleksas ir Kijevo pilis.

Vaišvilaitė, Irena, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
https://www.vle.lt/straipsnis/martynas-gostautas/

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Vietovės

LDK (iki 1569 m.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.)


Susijusios asmenybės: Jonas Karolis Chodkevičius, Jonas Sobieskis, Mykolas Kazimieras Pacas

Susiję laikotarpiai: 17 a.

Reikšmė Lietuvai: Vietovė susijusi su svarbiais Abiejų Tautų Respublikos mūšiais.

Chotynas (Хотин, Khotyn) niekuomet nepriklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės teritorijai, tačiau miesto pilis yra Abiejų Tautų Respublikos kovų su turkais simbolis, abiejų Chotino mūšių (1621 ir 1673 m.) vieta.

Chotino pilis – viena stipriausių tvirtovių Rytų Europoje. Dešiniajame Dniestro krante (turkų pusėje) stovinčioje pilyje šeimininkai nuolat keitėsi. 1373 m. Chotinas pateko į Moldovos kunigaikštystę, tapo kunigaikščio rezidencija. Moldovos kunigaikščio sprendimu pilis buvo ženkliai perstatyta – pastatytos 5 m. storio ir 40 m aukščio sienos, iškasti gilūs rūsiai. Moldovos kunigaikštijos laikais Chotynas tapo ir svarbiu amatų bei prekybos centru tarp Azijos ir Europos, kur pirkliai atvykdavo iš visos Europos, pirmiausia iš Lenkijos karalystės ir LDK. XVI a. Chotyną iš moldavų perėmė lenkai, iš jų vėl Moldova (kaip turkų vasalai), 1650 ir 1652-1653 m. tvirtovę paėmė kazokai, XVIII a. Chotinas tiesiogiai buvo įjungtas į Osmanų imperiją. Veikiausiai dabartinę išvaizdą pilis įgavo valdant turkams.

Pilis išgarsėjo dėl 1621 m. Chotino (Chocino) mūšio. Turkų sultono Osmano II armiją (200 tūkst. turkų-totorių karių) pasitiko ir jų puolimą atrėmė LDK Didžiojo etmono Jono Karolio Chodkevičiaus vadovaujama lietuvių ir lenkų (35 tūkst.) bei sąjungininkų Zaporožės kazokų kariuomenė (40 tūkst). Senyvo amžiaus didysis etmonas Jonas Karolis Chodkevičius mūšio lauke mirė. J. K. Chodkevičius - Žemaitijos seniūnas, Kretingos įkūrėjas, vienas žymiausių 17 a. 1–2 dešimtmečio Europos karvedžių.

1673 m. įvyko kitas Chotino mūšis. Lenkų kariams vadovavęs etmonas Jonas Sobieskis ir lietuvių kariams vadovavęs LDK didysis etmonas Mykolas Kazimieras Pacas laimėjo dar vieną mūšį prieš turkų Huseino Pašos kariuomenę, susigrąžino turkų užimtą pilį. Ši pergalė jungtinės kariuomenės vadui Jonui Sobieskiui lėmė Lenkijos-Lietuvos karūną – J. Sobieskis buvo išrinktas valstybės karaliumi.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
https://www.vle.lt/straipsnis/chotino-musis/
https://www.vle.lt/straipsnis/jonas-karolis-chodkevicius/
https://www.vle.lt/straipsnis/chotino-musis-1/

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Atmintinos vietos


Oršos mūšis, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Rusijos karo (1512–22 m.) mūšis, įvykęs 1514 m. rugsėjo 8 d. prie Oršos miesto. Per Oršos mūšį LDK kariuomenę (vadas Konstantinas Ostrogiškis) sudarė apie 30 000 žmonių (buvo lenkų algininkų ir savanorių, daugiausia Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Žygimanto Senojo rūmininkai), Rusijos kariuomenę – apie 80 000 žmonių (vadas Ivanas Čeliadninas). Mūšis baigėsi visuotiniu panišku Rusijos kariuomenės bėgimu ir jos persekiojimu. Laimėjo geriau ginkluota ir taktiškai manevringesnė LDK kariuomenė.

XV amžiui perkopus į antrąją pusę Lietuva atsidūrė naujo pavojaus akivaizdoje, nauja grėsminga jėga iš rytų kėsinosi sunaikinti lietuvių valstybę. Maskvos kunigaikščiai ėmė vykdyti agresyvią ekspansinę politiką, prisiimdami sau krikščionybės gynėjų vaidmenį, svarbiausiu jų tikslu tapo siekis valdyti visus stačiatikius. Tuo laikotarpiu susiformavo Maskvos, kaip „trečiosios Romos“ – naujojo pasaulio centro, ideologinė koncepcija. Maskvos kunigaikštystė pamažu nustojo paisyti nusilpusių ir skilusių į kelias valstybes savo šeimininkų – totorių valios, palaipsniui užvaldė atskiras savarankiškas rusiškas kunigaikštystes, galiausiai nukreipė savo žvilgsnį į Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės teritoriją, pirmiausia į rytines jos žemes, kuriose gyveno Lietuvos stačiatikiai rusėnai. XV a. pabaigoje sustiprėjusi Maskvos valstybė pradėjo sistemingą Lietuvos puolimą. Po pirmųjų dviejų Lietuvos ir Maskvos karų (1492–1494 m. ir ypač 1500–1503 m.) Lietuva prarado didelę rytinės teritorijos dalį. Mirus Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Aleksandrui II, Maskvos didysis kunigaikštis Vasilijus III siekė būti išrinktas į Lietuvos sostą. Didžioji dalis politinio elito suvokė, kad tai gali baigtis Lietuvos valstybingumo praradimu, ir valdovu išrinko Jogailaitį – Aleksandro II jauniausiąjį brolį Žygimantą (Zigmantą) Senąjį. Tai sukėlė dar vieną konfrontaciją su Maskva.

Pagrindinės abiejų kariaujančių pusių pajėgos susitiko ties Orša rugsėjo 8 d. per Švč. Mergelės Marijos gimimo šventę. Maskvos kariuomenė išsidėstė kairiajame Dniepro krante, ties jo intaku Kropivna. Lietuvos kariuomenė ėmė keltis per Dnieprą, dalis kariuomenės kėlėsi per brastą, kita dalis – atokiau, per pontoninį tiltą, pastatytą iš statinių ir valčių. Priešas negalėjo matyti visos kariuomenės persikėlimo metu ir nustatyti jos dydžio. Maskvėnai nesutrukdė lietuviams keltis per upę, nes tikėjosi dėl savo kiekybinės persvaros sutriuškinti pagrindines Lietuvos pajėgas, kai jos visos persikels per upę, kad pralaimėję lietuviai jau nebeturėtų jokios galimybės atsitraukti. Ostrogiškiui pavyko slapta nuo priešo išdėstyti savo rezervus ir dalį artilerijos pabūklų paslėpti užmaskuotose pozicijose. Persikėlusi ir susigrupavusi Lietuvos kariuomenė stojo prieš rusų kariaunos gretas.

Galiausiai į puolimą pajudėjo pagrindinės Čeliadnino pajėgos, jos užgulė lietuvių ir jų sąjungininkų rikiuotę, tačiau neįstengė parblokšti centre buvusių pėstininkų ir sunkiosios kavalerijos rikiuočių. Tuomet flange, kuriame buvo pašauktiniai lietuvių bajorai, prasidėjo atsitraukimas. Rusai, manydami pralaužę priešo gynybą, ėmė veržtis pro rikiuotėje atsiradusią tuštumą. Besitraukiantys lietuviai įviliojo priešą į uždarą, iš anksto parinktą, vietą tarp eglyno ir skardžio, kur pasaloje maskvėnų jau laukė artilerijos pabūklai. Netikėta ir taikli Lietuvos kariuomenės artilerijos ugnis „ėmė šluoti" maskvėnų gretas. Pasinaudoję sumaištimi, persigrupavę lietuviai perėjo į kontrataką. Priešas visiškai pakriko ir ėmė bėgti iš mūšio lauko. Lietuvių raiteliai persekiojo bėgantį priešą.

Į nelaisvę pateko tūkstančiai maskvėnų, tarp jų ir pats Ivanas Čeliadninas ir daugelis žemesniųjų vadų. Lietuva patyrė nedidelių nuostolių. Maskvėnai ilgai neatsigavo po tokio pralaimėjimo. Lietuviai atsiėmė daugelį šios kampanijos metu priešo užimtų teritorijų, tačiau svarbiausios tvirtovės – Smolensko atsiimti nepavyko, jis rusų valdžioje liko dar šimtą metų.

Tačiau svarbiausias tikslas pasiektas - giluminė Lietuvos teritorija buvo apsaugota nuo stambaus priešo įsiveržimo, Maskvos karinis potencialas buvo susilpnintas ir gan ilgą laiką maskvėnai nebegalėjo rengti žygių į Lietuvą. Karo veiksmai tapo nebe tokie intensyvūs ir galiausiai 1522 m. buvo sudarytos paliaubos. Žinia apie lietuvių pergalę plačiai nuskambėjo per visą Europą. Šventosios Romos imperija nustojo remti Maskvą ir Habsburgai savo santykius su Jogailaičiais išsprendė diplomatinėmis priemonėmis. Vakarų Europoje pradėjo formuotis Maskvos, kaip agresyvios ir civilizuotoms krikščionių šalims priešiškos valstybės, įvaizdis.

Konstantinas Ostrogiškis (1460–1530) - vienas pirmųjų Lietuvos didžiųjų etmonų, kilęs iš rusėniškų LDK žemių. Lietuvoje XV–XVI a. aukštas pareigas galėjo eiti tik katalikai. Ostrogiškis, būdamas stačiatikis, didžiuoju etmonu tapo dėl savo išskirtinių sugebėjimų mūšio lauke ir didelio lojalumo Lietuvos sostui. Nuo jaunystės K. Ostrogiškiui teko dalyvauti kovose su totoriais, kur ir atsiskleidė jo karvedžio
talentas. Kilus karui su Maskva, didysis etmonas prie Vedrošos 1500 m. patyrė didžiausią savo nesėkmę ir pateko į maskvėnų nelaisvę. 1506 m. jis buvo priverstas raštiškai prisiekti ištikimybę Maskvai ir net dalyvavo Maskvos pusėje kovose prieš totorius. Pasitaikius progai jis 1507 m. pabėgo ir grįžo į Vilnių. Valdovas Žygimantas Senasis jį tuoj pat sugrąžino į senąsias didžiojo etmono pareigas. K. Ostrogiškis vadovavo Lietuvos kariuomenei ginant LDK nuo Krymo totorių ir atsinaujinusiose kovose su Maskva, 1514 m. pasiekė savo garsiąją pergalę prie Oršos.

https://www.vle.lt/straipsnis/orsos-musis/
Karolis Zikaras, Oršos mūšis 1514, LR Krašto apsaugos ministerija: https://kam.lt/wp-content/uploads/2022/03/orsos-musis-liet.pdf


Paminklas žuvusiems už Lietuvą Adelaidėje

Minint Lietuvos kariuomenės atkūrimo 50-metį Lietuvių namų sodelyje buvo pastatytas paminklas žuvusiems už Lietuvą prisiminti. Paminklo bareljefą sukūrė ir išliejo skulptorė Ieva Pocienė, statybos darbams vadovavo latvių kilmės lietuvių architektas Karolis Reisonas. Statybos darbus atliko ramovėnai. Po paminklo tituliniu akmeniu yra įmūrytas paminklo pašventinimo aktas, sauja Lietuvos žemės ir Nepriklausomos Lietuvos monetos. Atidengtas 1968 m. lapkričio 24 d. Paminklas vaizduoja mirusį arba mirštantį vyrą laikančią moterį. Moteris ryši tautinį ištekėjusios moters nuometą. Paminklo pagrindas dekoruotas Gediminaičių stulpais ir Dvigubu kryžiumi, viršus puoštas lietuviško stiliaus metalo kryžiumi. Šalia šio paminklo taip pat pastatytas tradicinis lietuviško stiliaus medinis kryžius ir du vėliavų stulpai.

https://salithohistory.blogspot.com/2013/03/memorial-to-fallen.html

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Paminklai


Kajetanas Sosnovskis gimė 1913 kovo 28 d. Vilniuje; jauniausias iš septynių Aleksandro ir Malvinos Ogonowski vaikų. Tėvas – geležinkelininkas, motina – namų šeimininkė. Vaikystėje Kajetanas sirgo kaulų tuberkulioze, kuri pagydyta paliko pėdsakus. Penki jo broliai ir seserys mirė ankstyvoje vaikystėje.

1920 m. Sosnowskių šeima persikėlė į Chelmą. Ten 1922–1934 m. menininkas baigė pradinę ir vidurinę mokyklą, mokytojų seminariją. Ypač domėjosi muzika (mokėsi groti smuiku ir violončele), tiksliaisiais mokslais ir tapyba.

1935–1939 m. studijuoja Varšuvos dailės akademijoje tapybą pas Tadeuszą Pruszkowskį (1888–1942) ir Wojciechą Jastrzębowskį (1884–1963).

1939 m. baigęs studijas persikelia į Siedlce. Susituokia su Henryka Jarosinski ir susilaukia sūnaus. Santuoka greitai išyra.

1947–1949 m. vadovavo meno savaitrasčiui „Kuźnica".

1955 m. Sosnowskis prisijungė prie menininkų susivienijimo Grupė 55 (lenk. Grupa 55), dar vadinamo ir Senamiesčio grupė (lenk. Staromiejska) su grupės nariais Marianu Boguszu (1920–1980), Zbigniewu Andrzejumi Dłubaku (1921–2005). Šalia studijų uždarbiauja mokytojaudamas ir iliustruodamas knygas.

1944 m. surengia pirmą savo parodą savo dirbtuvėje Siedlece.

1944–1946 m. aktyviai dalyvauja politiniame ir meniniame gyvenime. Gyvena ir dirba Lodzėje.

1946 m. susituokė su Zofia Czerwinska. Gimė duktė. Po dviejų metų jie išsiskyrė.

1949 m. persikėlė į Varšuvą, ten susipažino su filologe Wanda Leopold (1920–1977) iš ilgalaikio ryšio gimė duktė Honorata ir sūnus Martinas.

Su Marianu Boguszu, Zbigniewu Andrzejumi Dłubaku, Andrzejum Szlagieru, Andrzej Zaborowski (1926–2002) ir Barbara Zbrożyna (1923–1995) dalyvauja kartu parodose ir 1956 m. įkuria legendinę galeriją Kreivas ratas (lenk. Krzywe Koło) Varšuvoje. Su šia galerija Lenkijoje atsirado naujas autorinės galerijos eksponuojančios tik šiuolaikinį eksperimentinį meną tipas. Ji tapo prototipu visai eilei kitų.

Kajetanas Sosnovskis taip pat buvo iniciatorius erdvinių formų bienalės galerijoje El (lenk. Galerii El) Elbinge. 1972 m. jis įkūrė galeriją 72 (lenk. Galerii 72) Chełme.

Sosnovskis savo abstrakčioje kūryboje eksperimentuoja su meninėmis technikomis, panaudoja ir netapybines medžiagas, pasiekia didelės formalios kompozicijų įvairovės kaip ir aktyvaus santykio su erdve.

1955–1956 m. Sosnowskis sukūrė paveikslų ciklą „Lyrinis dienoraštis“ (lenk. Pamiętnik liryczny), kuriuo atsisveikino su postimpresionizmu bei realizmu ir pradėjo vis stiprėjantį daiktiškumo atsisakymo procesą.

1958–1959 m. jis dirba prie abstrakčių baltų paveikslų ciklo (lenk. Obrazy białe). Tai – materialus geometrinių formų paveikslai nutapyti vien tik balta spalva.

1959–1960 m. cikluose “Biblijiniai portretai” ir “Erotika” (lenk. Portrety biblijne, Erotyki) abstrakcijoms būdingas priemonių asketizmas ir subtilios šviesios spalvos.

1963–1965 m. ciklą „Tušti paveikslai“ (lenk. Obrazy puste) tapytojas tapo be teptuko, delnu betarpiškai braukdamas dažus per drobės plokštumą.

Apie 1965 m. pradėtą naują ciklą Sosnovskis rašė: „pasirodė „Poliptikai“ (lenk. Poliptyki), paveikslai, kurie pagal Plancko dėsnį atskleidžia spalvų kaip kvantinės energijos vertę ... ir „Poliptikuose“ raudonos ar oranžinės tapo tarsi altoriumi žydrai spalvai, kuri turi daugiausiai energijos kvantų.“

1969 m. apdovanojamas dailės kritikų Cypriano Kamilio Norwido (1821–1883) vardo premija. Žiuri motyvuoja sprendimą: „Premija Kajetanui Sosnowskiui paskirta už didelius pasiekimus ilgamečių ir nuoseklių ieškojimų kelyje sprendžiant šviesos ir spalvos problemas. Savo parodoje eksponuotuose „Poliptikuose“ menininkas rado būdą išreikšti mokslo srities optikos problematiką sujungdamas ją į novatorišką sintezę su kontempliacine ir emocionalia veikla.“

Taip pat ir vėlyvam periode menininkas be paliovos eksperimentavo. Jis kūrė siūtus paveikslus, reljefus išpjautus iš medžio ir asimetriškas erdvines struktūras.

Sosnovskis vienas iš labiausiai pripažintų Lenkijos avangardinio šiuolaikinio meno kūrėjų. Jo kūriniai buvo ir yra rodomi visoje eilėje svarbiausių apžvalginių lenkų meno parodų skiriamų abstrakčiai tapybai, konstruktyvizmui ir konceptualiam menui.

Kajetano Sosnovskio kūriniai saugomi Nacionaliniame dailės muziejuje ir Šiuolaikinio meno centre Varšuvoje, Nacionaliniame muziejuje Gdanske, Architektūros muziejuje Vroclave, Nacionaliniame muziejuje Poznanėje, Dailės muziejuje ir Tekstilės muziejuje Lodzėje, Srities muziejuje Chełme, Torūnėje ir Košaline, Muziejuje Zeliona Gura ir Pamario muziejuje Sluske.

Prof. dr. Raminta Jurėnaitė

Kajetano Sosnovskio kūriniai "Zachęta" galerijoje Varšuvoje: https://zacheta.art.pl/pl/kolekcja/artysci/kajetan-sosnowski

Kilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė

Tarpukaris (1918-1940 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.)


Ivenčiaus Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia ir vienuolynas

Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės istoriją Ivenčiuje mena išlikęs pranciškonų vienuolyno ir bažnyčios kompleksas. Pranciškonus čia 1702 m. pasikvietė Minsko stalininkas Teodoras Vankavičius ir įkurdino juos prie parapinės bažnyčios. 1740—1762 m. pastatyta nauja vėlyvojo baroko architektūros dvibokštė Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia, išlikusi iki mūsų dienų. 1868 m. vienuolynas buvo uždarytas, 1880-1885 m. bažnyčia paversta stačiatikių cerkve. Po Pirmojo pasaulinio karo grąžinta katalikams, 1948 m. uždaryta, 1994 m. vėl grąžinta tikintiesiems. Dabar čia vėl įsikūrę pranciškonai.

Klajumienė, Dalia, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (sakralinė)


Herbačiauskas Juozapas Albinas - dviejų kalbų, dviejų kultūrų – Lietuvos ir Lenkijos – autorius, publicistas, literatūros kritikas. Vienas esė pradininkų lietuvių literatūroje. Gimė1876 10 20 Lankeliškiuose (Vilkaviškio apskr.), mirė 1944 12 03 Krokuvoje.
20 amžiaus pradžioje atsidūrė Krokuvoje, į kurią tada kultūrinių ryšių ir patirties ieškoti traukė Lietuvos meno ir mokslo elitas. Aršaus antikomunisto J. A. Herbačiausko pasaulėvaizdžio formavimuisi turėjo įtakos ne Rusijos komunistinėmis idėjomis persisėmęs socialistinis realizmas, bet Lenkijos karalių rezidencijų, Austrijos-Vengrijos imperijos liberaliausio miesto aplinka. 1901–06 m. Krokuvoje lankė paskaitas Jogailos universitete, 1911–24 m. jame dėstė lietuvių kalbą. 1904 m. Krokuvoje su A. Varnu įsteigė draugiją Rūta, į ją subūrė lenkų intelektualus ir čia studijuojančius lietuvių dailininkus, muzikus, literatus. 1907 m. parengė A. Baranauskui skirtą pirmą lietuvių literatūros almanachą Gabija. Bendravo su sąjūdžio Jaunoji Lenkija (Młoda Polska) atstovais, priklausė Krokuvos bohemai (sakė prakalbas kabarete Zielony Balonik). 1924–33 m. Vytauto Didžiojo universitete (iki 1930 Lietuvos universitetas) dėstė lenkų kalbą ir literatūrą. Bendradarbiavo žurnaluose Baras, Gaisai. Nusivylęs jo radikalių užmojų neįvertinusia Lietuvos visuomene ir valdžia 1933 m. išvyko į Lenkiją. Gyveno Varšuvoje, nuo 1943m. Krokuvoje.

Buvo 20 a. pirmos pusės vienas kultūrininkų, siekiančių lietuvių kūrybą atnaujinti pagal modernių reformų reikalavimus. Gyvenimo sąlygos neleido J. A. Herbačiauskui realizuotis kaip menininkui. Visą laiką gyveno skurdžiai. Po savęs J. A. Herbačiauskas paliko tik į lietuvių kalbą neišverstų lenkiškų kūrinių. Mirė Krokuvos slaugos ligoninėje.

Socializmo epochos metu J. A. Herbačiausko kapas buvo neprižiūrimas. Tačiau dabar, vietos lietuvių dėka, čia dega žvakelės vienam pirmųjų literatūros modernizmą suvokusiam kosmopolitui, labai mylėjusiam Lietuvą.

Karmalavičius Ramutis https://www.vle.lt/straipsnis/juozapas-albinas-herbaciauskas/
LRT.lt https://www.lrt.lt/naujienos/kultura/12/1129412/modernizmo-pranasas-herbaciauskas-tikejo-magija-bendravo-su-dvasiomis-paskui-isibaimines-kvietesi-draugus


Viltono Dievo Motinos Seserų koplyčios vitražai

Lietuviškąjį architektūros ir dailės palikimą sudaro ne tik lietuvių bendruomenės užsakymu sukurti kūriniai. Lietuvių dailininkai ir architektai, siekdami pilnavertiškai prisitaikyti prie emigracijos sąlygų, siekė įprasminti savo kūrybinę veiklą ir platesniame užsakovų rate. Reprezentatyvus šio proceso pavyzdys – dailininko Vytauto Kazimiero Jonyno įkurta bažnytinio meno studija, 1961 m. laimėjusi tarptautinį konkursą Viltono Dievo Motinos seserų vienuolyno koplyčios vitražams sukurti. Kaip mini V. K. Jonyno darbus tyrinėjusi Rasa Andriušytė-Žukienė: „Šventojo Rašo pasakojimus perteikiantys Jonyno projektiniai piešiniai išsiskyrė nuotaikingumu, trapaus lyrizmo atspalviu figūrų judesiuose ir veiduose. Žiuri manymu, kaip tik tokios „moteriškos prigimties“ spalvos bei piešiniai ypač tinkami vienuolyno koplyčioje.“[1] Menotyrininkės teigimu, Jonyno ir Šeferdo studijos projekte vyraujantys mėlyno stiklo atspalviai žadėjo ramybę bei džiugų susikaupimą[2]. Viltono vienuolynui sukurta vitražų serija yra neabejotinai reikšmingas lietuvių bažnytinio meno palikimas už Lietuvos ribų.

Vaidas Petrulis

[1] Pagal: Andriušytė-Žukienė, Rasa. Akistatos. Dailininkas Vytautas Kazimieras-Jonynas pasaulio meno keliuose. Vilnius: Lietuvos dailės muziejus, 2007, p. 126–128.

[2] Ibid.


Susijusios asmenybės: Lietuvos didysis kunigaikštis Aleksandras, Aleksandras Pranciškus Chodkevičius, Tadas Kosciuška
Susiję laikotarpiai: 16 a., 17 a., 18 a.

Reikšmė Lietuvai: Vietovė susijusi su LDK didikų giminėmis Višnioveckiais ir Chodkevičiais.

Miesto pavadinimas Mlynivas (Млинiв, Mlyniv) siejamas su malūnais ant Ikvos upės. Pirmasis vietovės paminėjimas rašytiniuose šaltiniuose yra iš XVI a. pradžios, kuomet Lietuvos didysis kunigaikštis Aleksandras dovanojo vietovę.

XVI a. Mlynivas priklauso LDK kunigaikščiams, vėliau priklausė Višnioveckiams, o nuo XVIII a. miestelis yra Chodkevičių nuosavybė.

1780 m. Mlynive Chodkevičiai pasistato ankstyvojo klasicizmo dvarą su parku (pagal architekto L. Szlegl projektą). Tai vienas ankstyviausių klasicizmo statinių Voluinėje. Dvarą valdė Aleksandras Pranciškus Chodkevičius (1776 – 1838 m.), Lenkijos kariuomenės karininkas, 1794 m. Kosciuškos sukilimo dalyvis. Jam priklausė ir Vilniaus Chodkevičių rūmai Didžiojoje gatvėje, kuriuose dabar įsikūrusi Lietuvos Dailės muziejaus Vilniaus paveikslų galerija. Iki šiol išlikę Mlynivo rūmai ir dvaro parkas, tvenkiniai. Dvaras tapo svarbiu kultūriniu centru – jame buvo sukaupta gausi biblioteka, archyvas, meno kūrinių kolekcija, veikė teatras ir orkestras. Dabar ansamblis priklauso žemės ūkio mokyklai. 1792 m. čia kurį laiką buvo apsistojęs Tadas Kosciuška.

I Pasaulinio karo metais (1915 m.) per Mlynivą ėjo fronto linija. Chodkevičių rūmai ir parkas buvo austrų kariuomenės rankose, o miestelis – rusų kariuomenės, todėl dvarvietė stipriai nukentėjo.

Aleksandro Chodkevičiaus lėšomis Mlynive 1830–40 m. buvo pastatyta ir bažnyčia.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008

LDK (iki 1569 m.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.); Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.)


Bensalemo Šv. Marijos lietuvių nacionalinės kapinės

Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (istorinė)


Stanislovo Leščinskio gobelenas Liunevilio pilyje, Liunevilyje

Liunevilio pilyje saugomas čia gyvenusio Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Stanislovo Leščinskio gobelenas. Valdovo herbe yra ir vyčiai. Po herbu pavaizduotas Šventosios Dvasos ordinas - aukščiausias Prancūzijos karalystės apdovanojimas.

https://www.vle.lt/straipsnis/stanislovas-lescinskis

Kilnojamasis kultūros paveldas; Kilnojamieji daiktai, susiję su svarbiausiais istoriniais įvykiais, visuomenės, kultūros, karo, sporto, religijų istorija, įžymių žmonių gyvenimu


Dokumentai Centriniame Evangelikų bažnyčios archyve Berlyne

Centriniame Evangelikų bažnyčios archyve Berlyne saugomos parapijų bažnytinės knygos, tarp jų ir iš Rytų Prūsijos regiono, į kurį pateko gausiau lietuvių gyvenamos teritorijos. Tarp kitų, čia saugomos Klaipėdos, Juodkrantės, Priekulės parapijų knygos.

https://ezab.de/kirchenbuecher/kirchenbuch-suche.php

Kilnojamasis kultūros paveldas; Dokumentai

Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.); Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.); Tarpukaris (1918-1940 m.)


Dresdenas 1485 m. tapo Saksonijos hercogų (nuo 1547 m. kurfiurstų) rezidencija. Saksonijos kurfiurstu po brolio mirties 1694 m. tapo Frydrichas Augustas I (1670 Dresdene - 1733 Varšuvoje). Remiamas Rusijos, Austrijos ir Prūsijos monarchų, saksų kariuomenės, papirkęs įtakingus Abiejų Tautų Respublikos ponus ir slapta persikrikštijęs iš protestantų į katalikus 1697 m. Frydrichas tapo Lenkijos karaliumi ir Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu Augustu II (1697–1704 ir nuo 1709). Dėl didelės fizinės jėgos buvo pramintas Stipriuoju. Mirus Augustui II, 1733 m. Lenkijos karaliumi ir Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu tapo jo sūnus Augustas III (1696 - 1763 m.). Valdant Augustui III Abiejų Tautų Respublika labiausiai smuko. Dėl dažno naudojimosi liberum veto teise Seimas nieko negalėjo nutarti, kariuomenėje pašlijo drausmė, iro valstybės finansai, šalis kentėjo nuo didikų grupuočių kovų ir užsienio valstybių intrigų.

Dresdeno Švč. Trejybės katedrą 1738—1751 m. suprojektavo architektas Gaetano Chiaveri. Šventovės išorės dekorą atliko skulptoriai Lorenzo Mattielli, Paul Meyer ir Jakob Meyer. Ant katedros fasado yra Šv. Kazimiero skulptūra, bei jos fundatoriaus Lietuvos didžiojo kunigaikščio ir Lenkijos karaliaus Augusto III herbas su Abiejų Tautų Respublikos heraldika. Čia taip pat saugoma Augusto Stipriojo širdis, palaidotas Augustas III ir jo žmona Marija Žozefa Habsburgaitė.

Katedra smarkiai nukentėjo 1945 m. Ji buvo restauruota XX a. 9 dešimtmetyje ir XXI a.

Sliesoriūnas Feliksas, https://www.vle.lt/straipsnis/augustas-ii, https://www.vle.lt/straipsnis/augustas-iii
Spečiūnas Vytautas, https://www.vle.lt/straipsnis/dresdeno-istorija
Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, https://www.vle.lt/straipsnis/dresdeno-architektura

Lorenzo Mattielli; Jakob Meyer; Paul Meyer


Velionskis Pijus, Veliuoniškis (lenk. Pius Weloński) (1849 m. Kumelionyse - 1931 m. Varšuvoje) - lietuvių skulptorius. Peterburgo dailės akademijos narys (1881); profesorius (1890). 1867–70 studijavo Varšuvoje, 1872–78 – Sankt Peterburge, 1878–79 tobulinosi Romoje. Nuo 1899 gyveno Varšuvoje. 1904–1915 Varšuvos dailės mokyklos, 1906–1915 ir Varšuvos miesto muziejaus direktorius. Sukūrė akademistinių, eklektinio stiliaus statulų (Gladiatorius 1898, Korevų šeimos antkapinis paminklas Rumbonyse, Alytaus raj. savivaldybė, apie 1908), reljefų (V. Sirokomlės epitafija Šv. Jonų bažnyčioje Vilniuje, 1908), medalių, nutapė istorinės ir mitologinės tematikos paveikslų. P. Velionskio studijoje Varšuvos dailės mokykloje mokėsi P. Rimša, V. Grybas. Kūrinių turi Lietuvos nacionalinis dailės muziejus, Varšuvos nacionalinis muziejus, Krokuvos nacionalinis muziejus.

Pijaus Velionskio paveikslas „Kristaus prisikėlimas“ (1889 m.) saugomas Viešpaties Prisikėlimo kongregacijos bažnyčioje Romoje.

Skubėjūtė Monika, https://www.vle.lt/straipsnis/pijus-velionskis
Užsienio reikalų ministerijos informacija


Tadas Andrius Bonaventūra Kosciuška (1746 - 1817) - Lenkijos ir Lietuvos politikos ir karo veikėjas, vyriausiasis 1794 m. sukilimo vadas. T. Kosciuška save laikė lietuviu, laiškuose (1790 m.) pabrėždavo esąs Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pilietis.

T. Kosciuška dalyvavo 1775–83 m. Jungtinių Amerikos Valstijų nepriklausomybės kare, vadovavo įvairių objektų įtvirtinimui. JAV yra nemažai vietų, pavadintų Kosciuškos garbei. Viena jų - Kosciuškos vardu pavadintas miesto rajonas Sent Luise.

https://www.vle.lt/straipsnis/tadas-andrius-bonaventura-kosciuska/

Nematerialus kultūros paveldas; Vietovardžiai


Vokietijoje, apie 70 kilometrų į pietus nuo Frankfurto prie Maino, Hiutenfeldo miestelyje (Lampertheimo dalis) yra įsikūrusi Vasario 16-osios gimnazija (vok. Privates Litauisches Gymnasium). Tai vienintelė Vakarų Europoje mokykla, kurioje lietuvių kilmės vaikai lietuvių kalba mokosi lietuvių kalbos, literatūros, Lietuvos istorijos. Gimnazijoje yra mergaičių ir berniukų bendrabučiai, biblioteka, lietuviška koplyčia, veikia tautinių šokių ansamblis, choras, orkestras.

Gimnazija įkurta 1950 m. liepos mėnesį Dypholco (Diepholz) kareivinėse Vokietijos lietuvių bendruomenės valdybos iniciatyva. 1951 m. švenčiant Lietuvos nepriklausomybės dieną, ji pavadinta Lietuviškos Vasario 16-osios gimnazijos vardu. Prireikus grąžinti kareivines, Vokietijos lietuvių bendruomenės iniciatyva už pasaulio lietuvių suaukotus pinigus 1953 m. Hiutenfelde buvo nupirkta Renhofo pilis (vok. Schloß Rennhof) ir 5 ha parkas. Pilį surado ir banko paskolą parūpino tėvas Alfonsas Bernatonis, OFM. Lietuviai pilį pavadino  Romuvos vardu. Pilis pastatyta Italijos vilų pavyzdžiu, XX a. I pusės modernizmo architektūros stiliumi. Ją puošia romantiškas gynybinis-apžvalgos bokštelis.

Lietuvišką Vasario 16-osios gimnaziją lankė daug mokinių, kilusių iš Mažosios Lietuvos. 1950–1965 ketvirtis mokinių buvo kilę iš Mažosios Lietuvos (iš ten atvyko arba jau gimė Vokietijoje).

1965-1987 m. pastatomas mokymo ir administracijos korpusas, mergaičių ir berniukų bendrabučiai.

1984 m. per kilusį gaisrą sudegė biblioteka, baldai, nukentėjo pastatas. Pilies remonto išlaidas padengė Vokietijos valdžia, Katalikų bažnyčia, išeivijos lietuviai, draudimo bendrovės, buvo paimta banko paskola. Atstatytoje pilyje 1989 m. įrengta gimnazijos biblioteka, muzikos klasės, Vokietijos lietuvių bendruomenės valdybos raštinė, salė, posėdžių kambariai ir Lietuvių kultūros institutas Vokietijoje (čia įsikūręs 1981 m.), butai, III aukšte koplyčia.

Nuo 1977 m. visi dviejų paskutinių klasių dalykai, išskyrus lietuvių kalbą ir literatūrą bei Lietuvos istoriją, dėstomi vokiškai. Nuo 1999 m. gimnazija turi Vokietijos pripažintos gimnazijos statusą, dirba pagal Vokietijos valstybinę mokymo programą, mokosi ir vokiečių tautybės moksleiviai. Pagrindinė dėstomoji kalba – vokiečių. Jaunesniųjų klasių moksleiviams dalis mokomųjų dalykų (biologija, geografija, ekonomika, politika) pasirinktinai dėstoma lietuvių arba vokiečių kalba. Mokslas mokamas, trunka 9 metus – nuo penktos iki tryliktos klasės. Vasario 16-osios gimnazijos brandos atestatas suteikia teisę studijuoti visose aukštosiose mokyklose.

Vasario 16-osios gimnazija glaudžiai bendradarbiauja su Renhofo pilyje įsikūrusiomis Vokietijos lietuvių bendruomene, Vokietijos lietuvių jaunimo sąjunga, Lietuvių kultūros institutu.

https://www.vle.lt/straipsnis/vasario-16-gimnazija

https://www.mle.lt/straipsniai/lietuviska-vasario-16-osios-gimnazija

https://www.gimnazija.de

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Kilnojamasis kultūros paveldas; Atmintinos vietos; Fotografijos, kino juostos ir jų negatyvai; Dokumentai


Klecko istorija mena ankstyvuosius amžius: čia gyventa baltų genčių, X—XII a. Kleckas buvo dregovičių genties sostinė ir pilis, 1127 m. šaltiniuose minimas kaip kunigaikštystės centras. Nuo XIV a. pirmosios pusės priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1401 m. Vytautas Didysis Klecką skyrė valdyti savo broliui Žygimantui Kęstutaičui. XVI a. pradžioje miestą ir jo apylinkes siaubė totoriai. 1506 m. rugpjūčio 5-ąją, Marijos Snieginės dieną, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės maršalka Mykolas Glinskis prie Klecko pasiekė įspūdingą pergalę prieš totorius — sutriuškino tris kart didesnę priešų kariuomenę. Šiam laimėjimui atminti Mikalojus Radvila Juodasis Vilniaus priemiestyje fundavo bažnyčią, skirtą Marijai Snieginei ir Lietuvos globėjui šv. Jurgiui.

Nuo XV a. Kleckas buvo valdančiosios dinastijos nuosavybė. 1551 m. Žygimantas Augustas jį padovanojo Mikalojui Radvilai Juodajam. Nuo tada Radvilos Klecką valdė apie 400 metų. 1652 m. jam suteiktos miesto savivaldos teisės ir herbas. XVII a. Kleckas buvo gana didelis miestas su pilių kompleksu ir gynybine sistema bei bažnyčiomis. Aukštutinės pilies vietą šiandien žymi gerai išsilaikęs piliakalnis (XI—XVII a.). XVII a. viduryje miestą nusiaubė ir sudegino Maskvos kariuomenė, per Šiaurės karą (1706 m.) Klecką sudegino švedai.

Pirmoji katalikų Švč. Trejybės bažnyčia Klecke pastatyta 1450 m. Mikalojus Radvila Juodasis tapęs evangeliku reformatu, ją perdavė protestantams. XVI a. pabaigoje jo sūnus Stanislovas grąžino bažnyčią katalikams. Radvilų iniciatyva, Klecke įsikūrusiai žydų bendruomenei, buvo pastatyta ir Didžioji sinagoga (1796 m.) su Radvilų herbais frontone.

Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didysis maršalka Stanislovas Kazimieras Radvila 1683—1684 m. fundavo dominikonų vienuolyną ir pastatydino jiems naują mūrinę Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčią. 1784 —1810 m. už bažnyčios pastatytas dviaukštis mūrinis vienuolynas, kuriame nuo 1795 m. veikė bajorų mokykla. XIX a. vienuolynas uždarytas, bažnyčia paversta cerkve. Sovietmečiu, XX a. 7-ajame dešimtmetyje, uždaryta ir cerkvė, 1994 m. šventovė grąžinta stačiatikių bendruomenei. Buvusiame vienuolyne dabar yra gyvenamasis namas.

Liškevičienė, Jolita, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Žygimantas Augustas (1520–1572); Radvilos; Mikalojus Radvila Juodasis (1515–1565); Vytautas Didysis (apie 1350–1430); Žygimantas Kęstutaitis (~1365 m. – 1440 m.); Mykolas Glinskis (1470–1534); Stanislovas Kazimieras Radvila (1648–1690)


Bredūnai (vok. Bredauen) – kaimas Bredūnės upės krante, 3 km į šiaurės vakarus nuo Vištyčio ežero. Bredūnų dvare ilgai gyveno lietuviškų dainų rinkėjas, poetas, kanklių meistras Endrikis Budrius (1783-1852), palaidotas kaimo kapinaitėse.

Kolonizacijos sąrašų duomenimis, Bredūnuose 1736 m. po didžiojo maro ir bado buvo 145 lietuvininkų ir 199 vokiečių kolonistų šeimos.

Pėteraitis Vilius, Purvinas Martynas, https://www.mle.lt/straipsniai/bredunai
Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Vietovės; Kapai

Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.); Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.)


1673 m. mirus ATR valdovui Mykolui Kaributui Višnioveckiui, jo įpėdiniu, prieštaraujant daliai Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės atstovų, Lenkijos karaliumi ir Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu buvo išrinktas Jonas Sobieskis (1629-1696 m.). Jo kandidatūrą parėmė Pacų konkurentai Sapiegos. 1683 m. Vienos mūšyje Jono Sobieskio vadovaujama ATR kariuomenė visiškai sumušė vizirio Kara Mustafos kariuomenę. Jonas Sobieskis imtas garbinti kaip krikščioniškojo pasaulio gelbėtojas.

Paminklas Jonui Sobieskiui Karališkosiose Lazenkose oficialiai atidengtas 1788 m., minint 105-ąsias J. Sobieskio pergalės Vienoje metines. Monumentas vaizduoja karalių raitą, apačioje — du parpuolę turkai. Sobieskis apsirengęs kaip senovės romėnų karys. Paminklo raišką sukūrė prancūzų skulptorius André-Jean Lebrun, o įgyvendino Franciszek Pinck. Jis buvo nukaltas iš smiltainio bloko, kuris buvo paruoštas Jonui III Sobieskiui dar gyvam esant.

Skulptūra atidengta Stanislovo Augusto Poniatovskio valdymo metu. Abiejų Tautų Respublikos karalius labai gerbė Joną Sobieskį. Tuo metu Rusija ir Turkija kariavo, todėl 1787 m. pastatytas paminklas turėjo atspindėti prieš turkus nukreiptas nuotaikas. S. A. Poniatovskis tokiu būdu tikėjosi apsaugoti ATR nuo tolimesnių padalijimų.

Matulevičius Algirdas, Tyla Antanas, https://www.vle.lt/straipsnis/jonas-sobieskis/
https://www.lazienki-krolewskie.pl/en/pomniki/pomnik-jana-iii-sobieskiego


Šv. Brendano vienuolyno koplyčios dekoras

Svarbi lietuviškojo paveldo dalis – tautiečių menininkų sukurti, JAV užsakovų inicijuoti pastatų ir interjerų projektai. Vienas iš tokių – Šv. Brendano vienuolyno bažnyčia ir koplyčia Niujorke, kurios vidaus dekoravimo darbus atlikti pavesta lietuvių diasporos dailininko Vytauto Kazimiero Jonyno bažnytinio meno studijai („Jonynas and Shepherd Art Studio, Inc. Church Interiors-Stained Glass, Mosaic“[1]). Brutalistinės stilistikos pastatą 1964 m. suprojektavo italų kilmės architektai Juozapas Belfato ir Džordžas F. Pavarinis. Le Korbiuzjė bei Peterio ir Alison Smitsonų įkvėptas neapdirbto betono vaizdo, grubių paviršių (pr. béton brut) estetizavimas atgarsį rado kone visuose pasaulio kampeliuose. Specifinė pastato raiška „dailininkams diktavo mintį dekorui taip pat rinktis natūralias ir nebrangias medžiagas, šiurkščias faktūras, interjere neslėpti lipdymo, kalinėjimo ar šlifavimo pėdsakų“[2]. Vienuolyno bažnyčioje ir koplyčioje V. K. Jonyno studija sukūrė savito stiliaus Kryžiaus kelio stočių kompozicijas, altorinę dalį, skulptūrinius pano ir vitražus[3].

Vaidas Petrulis

[1] Vladas Gasiūnas. Vytautas Kazimieras Jonynas, Visuotinė lietuvių enciklopedija, prieiga per internetą: https://www.vle.lt/straipsnis/vytautas-kazimieras-jonynas/
[2] Pagal: Andriušytė-Žukienė, Rasa. Akistatos. Dailininkas Vytautas Kazimieras-Jonynas pasaulio meno keliuose. Vilnius: Lietuvos dailės muziejus, 2007, p. 129.

[3] Ibid., p. 129–130.


Kamojai minimi nuo 16 a. pradžios. 1603—1606 m. čia pastatyta Jono Rudaminos-Dusetiškio funduota gotikinė Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia, išsiskirianti gynybinei architektūrai būdingomis formomis. XVII a. antroje pusėje po gaisro bažnyčia perstatyta, o 1778 m. Vainų ir Kozelų lėšomis dar primūryta koplyčia su kripta. Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčia uždaryta, vėliau grąžinta tikintiesiems.

Praeityje Kamojys priklausė lietuvių etninėms žemėms. XIX a. viduryje ties Kamojais ėjo lietuvių ir baltarusių kalbinė riba, kalbėta mišriai. Iki Antrojo pasaulinio karo apylinkėje lietuvių kalbą mokėjo 300–500 žmonių. 1942 m. lietuviais užsirašė 10% valsčiaus gyventojų. 1942–1944 m. Kamojų valsčiuje įsteigta 12 lietuviškų pradinių mokyklų. 1993 m. mokančių lietuvių kalbą Kamojų apylinkėje buvo apie 10 gyventojų.

Liškevičienė, Jolita, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
https://www.vle.lt/straipsnis/kamojys/


Paminklas atidengtas 1910 m. minint 500-ąsias Žalgirio mūšio metines. 1939 m. jis buvo išmontuotas, tačiau išsaugotas ir po karo sugrįžo į savo vietą. Paminklą sudaro Jogailos skulptūra, atminimo lenta su LDK ir Lenkijos herbais, bei atminimo užrašas.

Naujajame Sonče 1409 m. Lenkijos karalius Jogaila ir Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas derino karo su Vokiečių ordinu planus. 1410 m. įvyko Žalgirio mūšis.

https://www.nowysacz.pl/pomniki-sadeckie
https://www.vle.lt/straipsnis/nowy-sacz


Kniažycai Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikais buvo didikų Pacų valda. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės vėliavininkas Konstantinas Vladislovas Pacas 1681 m. čia pasikvietė dominikonų vienuolius, pastatydino jiems medinę bažnyčią ir vienuolyną. Be to, padovanojo Švč. Mergelės Marijos paveikslą, kuris netrukus ėmė garsėti malonėmis. 1780 m. buvo konsekruota nauja mūrinė Šv. Mikalojaus bažnyčia. 1791 m. pastatytame korpuse įsikūręs vienuolynas 1832 m. buvo uždarytas, o bažnyčia paversta cerkve. Šiuo metu ji smarkiai sunykusi ir neveikianti.

Klajumienė, Dalia, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Kristaus Atsimanymo bažnyčia – ryškiausias išeivių architekto Jono Muloko kūrinys. Prelato Jono Balkūno pastangomis iškilusios bažnyčios statybos ir dekoravimo darbai buvo atlikti lietuvių: inžinierius Kozmas Balkus, elektros inžinierius Edvardas Žitkus, statybos rangovas Jonas Stankus.

Projektas pelnė pripažinimą ne tik lietuvių diasporos, tačiau ir amerikiečių tarpe. Nors tuo metu J. Muloko dar nebuvo oficialiame Niujorko architektų sąraše, Amerikos registruotų architektų metiniame  suvažiavime 1962 m. (angl. „American Registered Architects Annual Convention”) už Kristaus Atsimanymo bažnyčią sakralinės architektūros kategorijoje jis apdovanotas pirmos vietos prizu. Šio įvykio dėka, bažnyčios nuotrauka atsidūrė ant dienraščio „The New York Trimes“ viršelio šalia pasaulyje pripažinto objekto – Ero Sarineno projektuoto Kenedžio oro uosto. Apdovanojimu pastatą įvertino ir Karališkųjų komercijos rūmų organizacija (ang. „Queens Chamber of Commerce”).

Bažnyčios architektūra žymi J. Muloko perėjimą į vėlyvąjį kūrybos etapą, kada lietuviškumo aspiracijos tapo artimesnės 20 a. antrosios pusės tendencijoms. Pastatui originalumo suteikė inovatyviai išspręstas stogas, kurio įstiklinta viršutinė dalis į interjerą leido patekti dienos šviesai. Architektas pastebėjo, jog „šio tipo bažnyčių blogybė, kad viršutinė dalis dažniausiai būna tamsi, dėlei to buvo duotas stiklo šelmuo prilaikomas metalinių konstruktyvinių rėmų su lietuviškų stogų „žirgelių“ užbaigomis.“[1]

Mulokas šioje bažnyčioje įžvelgė reikšmingą sakralinės architektūros posūkį, kuriame buvo atsisakyta bažnyčioms būdingo „arkinio perdengimo būdo, taip paliekant praeityje gražius įprastus stilius“[2]. Viena vertus „A“ forma, kaip maldai sudėtų rankų motyvo refleksija, 20 a. antroje pusėje buvo dažna komponuojant sakralinių pastatų struktūrą. Kita vertus, J. Mulokui šis pasirinkimas turėjo ir kitą, simbolinę, prasmę, nes priminė lietuviško klojimo siluetą. Vis tik, ryškiausias lietuviškas elementas – bokštas, pastatytas iš keturių palinkusių kolonų, užbaigiamas lietuviško koplytstulpio formos viršūne.

Vaidas Petrulis

[1] Jonas Mulokas. Viešpaties Atsimainymo Bažnyčios architektūra. Rankraštis. Mulokų šeimos archyvas. Santa Monica.

[2] Ibid.


Zaosės (Завосьсе, Zaosie) kaimas yra kiek piečiau Naugarduko. Zaosės dvarelis ir palivarkas XVIII a. pab. – 1806 m. priklausė Mickevičių giminei. Tai spėjama poeto Adomo Mickevičiaus gimimo vieta. 1806 m. dvaras atiteko Stypulkovskiams (Adomo Mickevičiaus tėvo sesers šeimai), tačiau už Liucijono Stypulkovskio (Adomo Mickevičiaus pusbrolio) dalyvavimą 1831 m. sukilime dvaras buvo konfiskuotas. Jau apie 1880 m. dvaro sodyba buvo stipriai sunykusi, o po Pirmojo pasaulinio karo jos neliko nė ženklo. 1927 m. buvusio palivarko vietoje Lenkijos kariuomenės Baranovičių dalinio iniciatyva buvo pastatytas atminimo obeliskas Adomui Mickevičiui, atnaujintas 1955 metais. Obeliskas buvo nugriautas 1998 m. rekonstruojant sodybą.

1993-1998 m. dvarelio ansamblis pilnai atkurtas taip, kaip atrodė poeto gimimo ir vaikystės metais. Dabar čia veikia muziejus.
Zaosės dvaro sodyba - tipinė medinė smulkaus bajoro sodyba. Kiemą supa gyvenamasis namas, svirnas, kluonas, tvartas ir kiti ūkiniai pastatai. Iki šiol istoriografijoje nėra vieningos nuomonės, kur poetas Adomas Mickevičius gimė. Minimos dvi galimos vietos – tai Zaosės dvaras arba A. Mickevičiaus tėvo dvaras Naugarduke (dvaras išlikęs, jame veikia muziejus). Tikrai žinoma, kad didesnę dalį savo vaikystės vasarų A. Mickevičius praleido pas savo tetą Zaosėje.

Vitkauskaitė Dalia, Vilniaus universiteto projektas „Magnus Ducatus Lithuaniae“, http://www.mdl.projektas.vu.lt/


Sofijos Tyzenhauzaitės de Šuazel-Gufjė kapas

Sofija Tyzenhauzaitė de Šuazel-Gufjė (pranc. Sophie de Choiseul-Gouffier, kiti du jos vardai – Viktorija ir Klementina) – viena pirmųjų moterų rašytojų istorinėje Lietuvoje, rašiusi ir leidusi knygas, tarp jų ir istorinius romanus, prancūzų kalba.

Rašytoja gimė Žaludko dvare, netoli Lydos, dabartinės Baltarusijos teritorijoje. Jos mama buvo Marijona (Marijana) Pšezdzieckytė Tyzenhauzienė, tėvas Ignotas Tyzenhauzas. Jų santuoka nebuvo sėkminga, tad Sofijos tėvai greitai išsiskyrė. Motina dažniausiai gyvendavo Varšuvoje, o tėvas – Rokiškio dvare. Nuo vaikystės namuose, kuriuose ji gyveno, buvo kalbama prancūzų kalba, tad ši kalba buvo jos gimtoji – šia kalba ji kalbėjo, skaitė, rašė. Ją ir seserį Aleksandrą piešimo mokė dailininkas Jonas Rustemas (1762 –1835), būsimasis Vilniaus universiteto profesorius. Būdama dvidešimt aštuonerių metų ištekėjo už Platelių dvaro savininko grafo Antuano Luiso Oktavijaus de Šuazel-Gufjė (pranc. Antoine Louis Octave de Choiseul-Gouffier) (1773–1840). Sofijos ir Oktavijaus santuoka buvo įregistruota 1818 m. vasario 3 d. Rokiškio Šv. Mato bažnyčioje. Sofijos sūnaus Aleksandro garbei Plungės rajone vienas kaimas – Aleksandravas – yra pavadintas jo garbei. Sofija Tyzenhauzaitė Platelių dvare buvo sukaupusi didelę spaudinių kolekciją (didelė jos dalis, taip pat ir Platelių dvaro archyvas dabar saugoma Telšiuose veikiančiame Žemaičių muziejuje „Alka“). Labiausiai Sofija mylėjo Lietuvą. Dažnai lankydavosi Vilniuje, svečiuodavosi pas gimines ir bičiulius, vaidino mieste veikusiame mėgėjų teatre. Rašyti Sofija pamėgo jaunystėje, o pirmąją knygą ji išleido 28-erių metų amžiaus – 1818-aisiais. Tai buvo istoriniais įvykiais paremtas romanas „Lenkai Sant Domingo saloje“. Kiti jos kūriniai: „Barbora Radvilaitė“(1820 m.), „Vladislovas Jogaila ir Jadvyga, arba Lietuvos prijungimas prie Lenkijos“ (1824 m.), „Politikos nykštukas“ (1827 m.), „Halina Oginskaitė, arba švedai Lenkijoje“ (1831 m.), „Atsiminimai apie Aleksandrą, Rusijos carą“ / „Reminiscencijos“ (1862 m.), „Grafų Komorovskių Gertrūda, grafienė Feliksa Polocka: istorijos įvykiai“ (1875 m.), „Litanijos“ (1878 m.).

Paskutiniuosius savo gyvenimo metus Sofija praleido Prancūzijoje. Mirė 1878 m. gegužės 28 d. Nicole, būdama 88-erių metų amžiaus. Palaidota Paryžiuje, grafų Šuazelių šeimos kapavietėje.

Romanuose „Barbora Radvilaitė“, „Vladislovas Jogaila ir Jadvyga, arba Lietuvos prijungimas prie Lenkijos“ ir „Politikos nykštukas“ autorė rinkosi medžiagą iš ankstesnės, XIV–XVI a., Lenkijos ir Lietuvos istorijos. Romanai, parašyti prancūzų kalba, buvo skirti tarptautinei publikai, ir vienas jų tikslų buvo populiarinti Lenkijos ir Lietuvos istoriją už krašto ribų (dėl to jie buvo ap-rūpinti paaiškinimais).

Romano „Vladislovas Jogaila ir Jadvyga“ pratarmėje panašią intenciją nurodė pati autorė:

Tarp didingų Jogailos pilies griuvėsių, to buvusios lietuvių didybės lopšio, mąsčiau apie šį kūrinį ir su malonumu vaizdavausi pirmykščius mano gimtosios šalies papročius. Negaliu išsakyti, koks melancholiškas žavesys mane traukė prie tų šlovės ir galybės atsiminimų... Neketinu savo jausmų perlieti į skaitytojų sielą. Būsiu laiminga, jei pajėgsiu bent kiek pažadinti jų susidomėjimą tauta, kuri per mažai žinoma istorijoje, ir kurios vardas dėl daugelio nelaimingų įvykių yra beveik pražuvęs!

Savo komunikacine strategija Tyzenhauzaitės de Šuazel-Gufjė romanai iš principo buvo „transnacionaliniai“: autorė, rašydama tuometinės Europos išsilavinusios publikos lingua franca, literatūriniame diskurse tęsė kovą dėl Lenkijos ir Lietuvos Respublikos buvimo Europoje – jos istorinėje vaizduotėje ir atmintyje. Autorė, skeptiškai vertinusi politines ATR atkūrimo galimybes su Napoleono pagalba ir tiesiogine prasme netapusi „savo šalies Žana dʼArk“, tačiau patyrusi literatūros simbolinio kapitalo galią, dalyvavo istorijoje skleisdama žinią apie Lenkijos ir Lietuvos valstybės istorinę šlovę, kovodama su stereotipu, kad lenkai ir lietuviai yra barbarai, nusipelnę būti pašalinti iš Europos žemėlapio bei jos istorijos.

Danutė Mukienė, „Sofija Tyzenhauzaitė de Šuazel-Gufjė (pranc. Sophie de Choiseul-Gouffier, 1790 –1878)“, Regionų kultūrinių iniciatyvų centras, el. žurnalas „Žemaičių žemė“
Brigita Speičytė, Istorija aristokratės akiratyje: Sofijos Tyzenhauzaitės de Šuazel-Gufjė istoriniai romanai, Colloquia, 45, Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas, 2020


Imaginacinis Šv. Kazimiero portretas „Mandralisca“ muziejuje

Šv. Kazimieras buvo garbinamas ne tik Lietuvoje. Jam meldėsi ir italų tikintieji, nors Kazimieras Italijoje niekada nesilankė.

Su Habsburgais, turėjusiais dinastinių ryšių su Lenkija ir Lietuva, šv. Kazimiero relikvijos atvyko į Neapolį. Neapolio San Giorgio Maggiore bazilikoje buvo šv. Kazimiero koplyčia, kurioje stovėjo didelė medinė šio šventojo skulptūra ir jo relikvijos, tačiau dėl vykusių gaisrų, žemės drebėjimų ir karų, deja, neišliko.

1636 m. su didžiausiomis iškilmėmis šv. Kazimieras buvo paskelbtas Palermo miesto globėju. Vienuolio augustino Hilariono, kuris rūpinosi šv. Kazimiero garsinimu ir gerbimu Sicilijoje, 1636 m. leidinyje „Il trionfo di San Casimiro principe di Polonia“ aprašomos kanonizacijos iškilmės ir jo gyvenimas.

Jei Lietuvoje šv. Kazimieras visada buvo globėjas ir gelbėtojas nuo išorės priešų, tai palermiečiams šv. Kazimieras buvo apsauga ir skydas nuo vidinių priešų – nesuvaldomų jausmų. Vilniaus arkivyskupijos menotyrininkė, Bažnytinio paveldo muziejaus direktorė dr. Sigita Maslauskaitė-Mažylienė portalo ITLIETUVIAI.IT organizuotoje diskusijoje „Lietuvos ženklai Italijos bažnyčiose ir Lietuvos šventųjų garbinimas Italijoje“ pasakojo, kad šiame leidinyje, kuris atitiko mūsų dienų reklaminę skrajutę, buvo įdėtas škaplieriaus paveikslėlis, kurį Sicilijos jaunuoliai buvo raginami pasigaminti, pabrėžiant, kad nešiojančius šį škaplierių ant kaklo šv. Kazimieras apsaugos nuo itališkam temperamentui būdingos karštos vidinės liepsnos, padės išvengti konfliktų, suvaldyti seksualinius geidulius.

Vienuolis Hilarionas rašė, kad po šių iškilmių Palermo mieste nebuvo namų, kuriuose nebūtų Šv. Kazimiero paveikslo ar portreto, kad kas antras berniukas buvo pakrikštytas Kazimiero vardu. Ta proga čia sukurta daug šventojo gyvenimą ir stebuklus vaizduojančių kūrinių.

Sicilijoje, Cefalù mieste,  Mandralisca muziejuje eksponuojamas XVII a. antros pusės nežinomo dailininko tapytas imaginacinis portretas „Šv.Kazimieras“ (aliejus, drobė, 72×60 cm), priklausantis taip vadinamai Cirincione kolekcijai. 1873 m. mirdamas žinomas vietos advokatas Vincenzo Cirincione Cefalù miestui paliko virš 140 paveikslų, tarp kurių ir minėtas neįprasto įvaizdžio šv. Kazimiero atvaizdas – karūna vainikuotas, laikantis skeptrą, savimi pasitikintis stambių veido bruožų valdovo portretas. Greičiausiai portretui pozavo „realus žmogus“, matyt, italas, turintis Casimiro vardą, ar tokiu būdu norėjęs išreikšti savo prieraišumą šventajam, paprašęs jį pavaizduoti kaip valdovą su skeptru, šermuonėlio mantija. Kad tai šv. Kazimieras, patvirtina įrašas fone. Mums neįprastas šv. Kazimiero atvaizdo tipas greičiausiai aiškintinas antikos laikus siekiančia europietiška tradicija portretuojamąjį vaizduoti kaip mitų herojų, Biblijos veikėją ar šventąjį.

Bojažinskytė Raimonda, https://www.itlietuviai.it/sv-kazimiero-kultas-italijoje-lietuvos-sventajam-meldesi-ir-mediciai-ir-nuo-nevaldomu-jausmu-noreje-apsisaugoti-pietieciai

Kazimieras Jogailaitis (Šventasis Kazimieras) (1458–1484)


Vytis Stanislovo Leščinskio herbe Liunevilyje

Leščinskis Stanislovas, lenk. Stanisław I Leszczyński, (1677 m. Lvove - 1766 m. Liunevilyje, Prancūzijoje) - Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis (1704–09 m. ir 1733–36 m.). Švedijos kariuomenei įsiveržus į Lenkiją Elekcinis seimas 1704 07 12 paskelbė Stanislovą Leščinskį Lenkijos karaliumi Stanislovu I. Švedams prie Poltavos pralaimėjus Rusijos kariuomenei, 1709 m. Stanislovas Leščinskis emigravo į Prancūziją. 1725 m. ištekino dukterį Mariją už Prancūzijos karaliaus Liudviko XV. Prancūzijos diplomatijos remiamas 1733 m. vėl buvo išrinktas Abiejų Tautų Respublikos valdovu. Per Abiejų Tautų Respublikos Įpėdinystės karą 1733–35 m. buvo pašalintas iš sosto, pabėgo į Prūsiją, o Abiejų Tautų Respublikos valdovu tapo Augustas III. Pagal 1738 m. Vienos taiką Stanislovas Leščinskis visiškai atsisakė pretenzijų į Abiejų Tautų Respublikos valdovus.

Stanislovui Leščinskiui valdant labai sumažėjo Lietuvos prekyba su užsienio šalimis (švedai buvo užvaldę ir uždarę Lietuvos uostus). Didikų Oginskių vadovaujama Lietuvos bajorų grupuotė rėmė teisėtą Abiejų Tautų Respublikos valdovą Augustą II, Stanislovo Leščinskio pusėje iš Lietuvos bajorijos buvo beveik tik didikai Sapiegos, todėl jis visiškos valdžios Lietuvoje neturėjo. Po 1736 m. abdikacijos (karūnos atsisakymo) gyveno Prancūzijoje, jos karaliaus iki gyvos galvos buvo paskirtas Lotaringijos ir Baro kunigaikščiu. Pastatydino rūmų, įkūrė parkų. Nancy įsteigė Stanislovo akademiją. Gyvendamas Prancūzijoje parašė politikos ir filosofijos veikalų, juose pagrindė pribrendusias Abiejų Tautų Respublikos valdymo reformas. Nancy jo lėšomis įrengtoje Karaliaus (dabar – Stanislovo) aikštėje S. Leščinskiui 1831 m. pastatytas paminklas.

Lunéville mieste S. Leščinskis pastatė Saint-Jacques bažnyčią, kurioje yra vargonai su išlikusiu valdovo herbu. Jame yra ir Lietuvos Vyčiai.

Matulevičius Algirdas, Spečiūnas Vytautas, https://www.vle.lt/straipsnis/stanislovas-lescinskis

teisinė apsauga šalyje suteikta; Stanislovas Leščinskis (1677–1766)


1940 m. gegužės 26 d. Bolivijos Gvajaramerino (Guayaramerín) mieste mirė garsus lietuvių keliautojas Matas Šalčius. Manoma, kad keliautojas plaukdamas laivu Beni upe Bolivijos ir Peru pasienyje susirgo drugiu.

Matas Šalčius 1929–33 apkeliavo 35 Europos, Afrikos ir Azijos šalis, susitiko su M. K. Gandhi, R. Tagore, bendradarbiavo Šanchajaus dienraštyje The China Press. 1936 išvyko į Lotynų Ameriką, 1936 Argentinoje įsteigė savaitraštį Išvien, iki 1938 jį redagavo. Parengė vadovėlių, išleido mokslo populiarinamųjų, publicistikos, kelionių reportažų knygų, svarbiausios – Svečiuose pas 40 tautų, Tiltai į Šiaurę (išleista 2007).

2005 m. liepą – rugpjūtį lietuvių keliautojų ekspedicija Gvajaramerine rado keliautojo apytikslę palaidojimo vietą ir ją įamžino bareljefu.

Gvajaramerine taip pat gyveno lietuvių misionierius Aleksandras Ferdinandas Bendoraitis, yra palaidota sesuo Ksavera - misionierė Emilija Šakėnaitė gimusi 1913 metais Kalveliuose, Anykščių rajone.

https://www.vle.lt/straipsnis/matas-salcius/
https://misijalietuva100.lt/bolivija-peru-2005-matui-salciui-atminti/
https://www.vle.lt/straipsnis/aleksandras-ferdinandas-bendoraitis/


1583 m. Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis buvusios medinės pilies vietoje pastatė netaisyklingo plano trijų korpusų mūrinę pilį (architektas Giovanni Battista Bernardoni), apjuostą žemės pylimu su bastionais ir gilia fosa. 1654 ir 1659 m. pilį buvo apgulusi Maskvos kariuomenė, 1708 m. ją apgriovė švedai. Tvirtovės atstatymu pasirūpino didysis etmonas ir Vilniaus vaivada Mykolas Kazimieras Radvila Žuvelė. Nuo 1777 m. pilyje nuolatos rezidavo nuo politinės veiklos nusišalinęs Karolis Stanislovas Radvila. Čia buvo rengiamos šventės, savo ištaiga prilygusios valdovo dvaro renginiams. XVIII a. Nesvyžiaus pilis buvo didžiulė, su biblioteka, paveikslų galerija ir vertingu archyvu, kuriame saugoti svarbūs šeimos ir valstybės dokumentai. Čia taip pat veikė pabūklų liejykla ir artilerijos kadetų mokykla. Po Karolio Stanislovo Radvilos mirties pilį užėmė ir nusiaubė rusų kariuomenė. Nesvyžiaus turtai XIX ir XX a. buvo išgrobstyti, o 1939 m. išgabenti į Rusiją ir Minską. Po Antrojo pasaulinio karo pilyje veikė ligoninė ir sanatorija. 1994 m. ansamblis paskelbtas nacionaliniu istoriniu ir kultūriniu paminklu, 2005 m. įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą. 2012 m. baigta 15 metų trukusi pilies rekonstrukcija. Rezidenciniuose rūmuose įrengtas muziejus.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

teisinė apsauga šalyje suteikta; Radvilos; Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis (1549–1616); Mykolas Kazimieras Radvila Žuvelė (1549–1616); Karolis Stanislovas Radvila (1669–1719)


Kvedlinburgo analai SLUB bibliotekoje Dresdene

Saksonijos žemės, valstybės ir universiteto bibliotekoje Dresdene (Sächsische Landesbibliothek – Staats- und Universitätsbibliothek Dresden, arba SLUB) saugomas XVI a. II pusės Kvedlinburgo analų nuorašas. Kvedlinburgo analuose 1009 m. pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose buvo paminėtas Lietuvos vardas.

Kvedlinburgo analai (lot. Annales Quedlinburgenses), XI a. istorinis šaltinis. Vokiečių (saksų) parašyti 1008–30 m. lotynų kalba Kvedlinburgo Šv. Servacijaus moterų vienuolyne. 1009 m. įraše, kuriame aprašoma misionieriaus vyskupo Brunono (Bonifaco) mirtis, nurodoma, kad Brunonas su krikšto misija į prūsų žemes vyko iš Lenkijos ir buvo nužudytas Lietuvos (Litua) ir Rusios (Ruscia) pasienyje.

Išliko vienintelis XVI a. II pusės raštininko Georgo Fabricijaus padarytas Kvedlinburgo analų nuorašas.

https://www.vle.lt/straipsnis/kvedlinburgo-analai

https://www.slub-dresden.de/en

Kilnojamasis kultūros paveldas; Inkunabulai ir rankraščiai, žemėlapiai ir natos, knygos ir kiti leidiniai

Priešistorė (iki XIII a.); LDK (iki 1569 m.)


Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Nors Adomas Mickevičius niekada nesilankė Rusijai priklausiusioje Lenkijos dalyje, jis yra laikomas vienu žymiausių lenkų romantizmo poetu. A. Mickevičiaus  gyvenimas, veikla ir kūryba glaudžiai susiję su Lietuva: 1815–19 m. jis studijavo Vilniaus universitete (Gamtos ir matematikos, vėliau Literatūros ir laisvųjų menų fakultete). Didelę įtaką jam darė J. Lelewelio istorijos paskaitos, ypač apie Lietuvos praeitį. 1817 m. su kitais įkūrė nelegalią studentų filomatų draugiją. 1819–23 m. apskrities mokykloje Kaune dėstė literatūrą, lotynų kalbą, antikinę istoriją, poetiką, retoriką, gramatiką ir politinę ekonomiką. 1822 m. įgijo filosofijos magistro laipsnį. Rusijos valdžiai susekus filomatus suimtas ir 1823–24 m. kalintas kalėjimu paverstame Vilniaus bazilijonų vienuolyne, po to ištremtas į Rusiją.

A. Mickevičiaus kūryba skatino lietuvių tautinį judėjimą, tautinės savimonės ugdymą. V. Kudirkos Tautiškos giesmės pradžia yra poemos Ponas Tadas pradžios parafrazė. A. Mickevičiaus poezijos buvo veikiami Lietuvos tautinio atgimimo pradininkai A. Baranauskas, J. Basanavičius, S. Matulaitis, M. Biržiška, P. Vileišis. Pats A. Mickevičius laikė save bendros Lietuvos bei Lenkijos valstybės piliečiu, vadino Lietuvą savo tėvyne.

Paminklas Adomui Mickevičiui Lvive atidengtas 1904 m. Skulptorius Antoni Popiel.

Šostakovski Juzef, https://www.vle.lt/straipsnis/adomas-mickevicius


Susijusios asmenybės: Teodoras Čartoriskis, Šv. Julijona Alšėniškė

Susiję laikotarpiai: 15 a., 16 a.

Reikšmė Lietuvai: Vietovė susijusi su LDK laikais statytais pastatais bei garsiomis LDK giminėmis Čartoriskiais ir Alšėniškiais.

Zymnė  (Зимне) Voluinės srityje - viena seniausių Ukrainos stačiatikių sakralinių vietų, įsikūrusi netoli Voluinės Vladimiro. Iki šiol čia veikia vienuolyno ansamblis, pastatytas LDK laikais XV a., nors minimas jau nuo XI-XIII a. 1495 m. Lucko seniūno Teodoro Čartoriskio lėšomis Zymnėje pastatydintas naujas mūrinis Švč. Mergelės Marijos ėmimo į Dangų (Uspenijės) soboras. Soboro kriptose buvo laidojami vienuolyno fundatorių Čartoriskių giminės nariai. Greta soboro yra Šv. Julijonos Alšėniškės cerkvė, pastatyta XVI amžiuje.

Šv. Julijona Alšėniškė - Stačiatikių bažnyčios šventoji, garsios LDK Alšėniškių giminės atstovė. Manoma, kad ji buvo Alšėnų kunigaikščio Jurgio dukra. Ji gyveno XVI a. viduryje ir mirė labai jauna. Jos palaikai yra Kijevo Pečorų lauroje, Artimosiose olose, kas yra išskirtinis reiškinys. Garbinama kaip moterų globėja.

Čartoriskiai, 14–18 a. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Lenkijos didikų giminė. Kildino save iš Gediminaičių. Pavardė kilo nuo Čartorisko miestelio (Voluinės sr.), kur buvo jų valdos.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
Blanuca, Andrijus, et al. Ukraina: Lietuvos epocha, 1320-1569. Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2010
https://www.vle.lt/straipsnis/cartoriskiai/


Jurgis Radvila (1556 m. Vilniuje - 1600 m. Romoje), Vilniaus vyskupas ordinaras. Nuo 1583 m. kardinolas. Mikalojaus Radvilos Juodojo sūnus. Olykos (Voluinės sr.) ir Nesvyžiaus kunigaikštis. Evangelikas reformatas, vėliau katalikas.

1570 m. išsiųstas studijuoti į Leipcigo universitetą. 1571 m. susipažino su jėzuitais, pas juos mokėsi Poznanės, vėliau Vilniaus kolegijoje. Nuo 1573 m. Vilniuje mokėsi pas Petrą Skargą. 1574 m. viešai išpažino katalikybę ir popiežiaus Grigaliaus XIII paskirtas Vilniaus vyskupo koadjutoriumi (pagalbininku) su įpėdinystės teise. 1575–77 m. Romoje studijavo filosofiją ir teologiją. Brolio Mikalojaus Kristupo Radvilos Našlaitėlio reikalavimu 1577 m. išsiųstas į Lietuvą, norėjo tapti jėzuitu. 1578 m. su broliu Albrechtu išvyko į Santjago de Compostelą, ketino keliauti į Jeruzalę, bet mirus Vilniaus vyskupui Valerijonui Protasevičiui turėjo perimti jo pareigas ir 1581 m. grįžo į Vilnių. Kovojo su protestantizmu.

1582 m. įsteigė Vilniaus vyskupijos seminariją. 1583 m. Rygoje įšventintas kunigu, po kelių mėnesių – Vilniaus vyskupu. 1582–84 m. padėjo rengti Trečiąjį Lietuvos Statutą (1588 m.). 1586 m. Romoje gavo kardinolo skrybėlę ir titulinę Šv. Siksto bažnyčią. 1591 ir 1592 m. dalyvavo konklavoje. Būdamas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pilietis, 1591 m. J. Radvila savo veiklą perkelia iš Vilniaus į Krokuvą. Rūpinosi Brastos bažnytinės unijos (1596 m.) sudarymu. Buvo vienas artimiausių Zigmanto Vazos patarėjų, 1592 m. palaimino jo santuoką su Ona Habsburgaite.

1599 m. rudenį nesveikuojantis kardinolas atvyko į Romą dalyvauti Jubiliejinių metų šventėje – Šventųjų durų (lot. Porta Sancta) Šv. Petro bazilikoje atidarymo ceremonijoje. Peršalęs atgulė, įsiligojo, susirgo plaučių uždegimu ir 1600 m. sausio 21 d. mirė, būdamas 43 metų. Popiežius Klemensas VIII , kurį puikiai pažinojo J. Radvila, buvo vienas paskutiniųjų žmonių, lankęs kardinolą mirties patale. Vykdant paskutinę kardinolo valią, jo palaikai buvo palaidoti Romos jėzuitų Švenčiausiojo Jėzaus Vardo bažnyčioje. Gedulingas pamaldas laikė J. Radvilos jaunystės draugas – kardinolas Roberto Bellarmino, vėliau paskelbtas šventuoju.

J. Radvila palaidotas po šventovės grindimis, netoli didžiojo altoriaus, dešiniosios navos gale – priešais įėjimą į Švč. Jėzaus Širdies koplyčią. Ant marmurinės herbinės antkapinės lentos užrašyta: „Cardinalis Radzivili Episcopi Cracoviensis Ducis Olicae et Niesvisi“ (iš lot. Kardinolas Jurgis Radvila, Olykos ir Nesvyžiaus kunigaikštis, Krokuvos vyskupas). Lietuvos istorijai svarbu, kad J. Radvila, prieš tapdamas Krokuvos vyskupu, buvo Vilniaus vyskupas.

Istorikai Radvilas dažnai yra linkę sieti su lenkiška kultūra, tačiau J. Radvilos atvejis kitoks. Anot L. Jovaišos, kardinolas laikė save lietuviu, atstovavo būtent LDK interesams ir dalyvavo pasitarimuose su Lietuvos ponais. Ir tik išimtis lėmė, kad gyvenimo pabaigoje tapo Krokuvos vyskupu.

Jovaiša Liudas, https://www.vle.lt/straipsnis/jurgis-radvila-1/
Marciukaitė Nerija, https://www.itlietuviai.it/ispudingoje-romos-baznycioje-slypi-pirmojo-lietuvos-kardinolo-kapas/


Miestelis įsikūręs prie Lidzeikos upelio, iš čia kilęs ir vietovės pavadinimas.

Gedimino laikais Lyda jau buvo aplinkinės srities centras ir didžiųjų kunigaikščių (Gedimino, Algirdo, Jogailos, Vytauto Didžiojo) valda. Tuos laikus mena Lydos pilis, pastatyta šalia kelio, kuris vedė iš Vilniaus į Gardiną. Tai sudarė sąlygas šalia pilies išaugti miestui (savivaldos teises Lyda gavo 1590 m.). Tai kvadratinė aptvarinio tipo pilis, kurios planas netaisyklingo stačiakampio formos, su dviem kampiniais bokštais (ilgainiui sunyko), storos sienos mūrytos iš akmenų bei molio ir kalkių skiedinio. Pilyje būta dviejų medinių pastatų. Tokia architektūra būdinga ir kitoms – Medininkų bei Krėvos – pilims. Nuo XIV a. 8 dešimtmečio iki 1381 m. pilį valdė Algirdo, vėliau Jogailos patarėjas Vaidila. Vaidila buvo lietuvių bajoras, Jogailos sesers Marijos Algirdaitės vyras. Pasak Lietuvos metraščių Trumpojo sąvado (1446 m.), Vaidila Algirdo dvare dirbo kepėju, kambarininku, taurininku, o galiausiai iš Algirdo gavo valdyti Lydą. Vaidila dalyvavo Jogailai sudarant Dovydiškių sutartį su Vokiečių ordino atstovais (1380-05-21), kuri buvo priešiška sutartis Kęstučiui. Vaidila turėjo milžinišką įtaką Jogailai, o rengdamas sąmokslą prieš Lietuvos didįjį kunigaikštį Kęstutį Vaidila susirašinėjo su ordino pareigūnais. Galiausiai Kęstučio paliepimu jis buvo 1381 m. pakartas. 1381–1392 m. pilį valdė kunigaikštis Kaributas. Nuo 1392 m. pilį valdė Lietuvos didžiojo kunigaikščio skiriami seniūnai.

XVI–XVIII a. gynybinę reikšmę praradusioje pilyje buvo įsikūręs pavietų bajorų teismas. 1638 m. prie pilies sienos leista statyti pastatą teismo knygoms saugoti. Lydos pavieto teismo aktai pilyje saugoti iki Abiejų Tautų Respublikos trečiojo padalijimo. XIX a. smukus miestui, pradėjo irti ir pilis, tačiau šiuo metu ji atstatoma.

Iškart o Lietuvos krikšto, pirmojo Vilniaus vyskupo pranciškono Andriaus laikais, Lydoje buvo įsteigtas pranciškonų vienuolynas su bažnyčia. XV a. vienuolynas išnyko ir jo vietoje apie 1460 m. įsteigta parapija. 1762–1770 m. galbūt pagal Vilniaus architekto Jono Kristupo Glaubico projektą naujoje vietoje pastatyta mūrinė vėlyvojo baroko formų šventovė – Šv. Kryžiaus išaukštinimo bažnyčia. Tai trinavis halinis pastatas su dviem vėlyvojo baroko bokštais fasade (nuardyti po 1821 m. gaisro). Taip pat buvo suprojektuotas puošnus rokoko stiliaus interjeras su penkiais marmurą imituojančiais ir stiuko lipdyba puoštais altoriais. Iki šiol bažnyčioje saugoma Lydos Dievo Motinos su Kūdikėliu ikona, pasak legendos, į Lydą atvežta pranciškonų misionierių.

1756 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pastalininkis ir Lydos seniūnas Ignotas Scipionas į Lydą pasikvietė pijorus, pastatydino jiems bažnyčią ir kolegiją. 1800-1825 m. Šv. Juozapo Kalasanto bažnyčia perstatyta klasicizmo stiliumi. XIX a., pijorų vienuolyną uždarius, buvusi vienuolyno bažnyčia perduota stačiatikiams ir dabar veikia kaip stačiatikių Šv. arkangelo Mykolo soboras.

Manelis Eugenijus, Račis Antanas, Lietuvos istorija: enciklopedinis žinynas, II tomas (L-Ž), Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2016
Liškevičienė, Jolita, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Gediminas (apie 1275–1341); Algirdas (1296–1377); Vytautas Didysis (apie 1350–1430); Jogaila (1348–1434); Kaributas (po 1350 – po 1404); Marija Algirdaitė (1350 – ?); Vaidila ( ? – 1381)


Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčia Klevanėje

Susijusios asmenybės: Jurgis Čartoriskis

Susiję laikotarpiai: 17 a.

Reikšmė Lietuvai: Bažnyčia funduota LDK didiko Jurgio Čartoriskio.

Klevanės Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčia (1610-30 m.) – ankstyvojo baroko sakralinės architektūros paminklas. Fundavo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, kunigaikštis Jurgis Čartoriskis (1560—1626), pirmasis giminėje perėjęs į katalikybę, Vilniaus jėzuitų akademijos auklėtinis.

1945 m. bažnyčia uždaryta, o jos vertybės išgabentos į Lenkiją. 1992 m. bažnyčia pradėta restauruoti.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
https://www.vle.lt/straipsnis/cartoriskiai/


Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a.

Reikšmė Lietuvai: Vietovė susijusi su LDK laikais statyta pilimi bei lietuvių kunigaikščiais Karijotaičiais.

Dabartinio Medžybižo vietoje, tarp Pietinio Bugo ir Blužo upių, XII a. pastatyta medinė pilis. Nuo XIV a. antrosios pusės miestas priklausė Podolėje įsitvirtinusiems lietuvių kunigaikščiams Karijotaičiams, kurie pastatydino pirmąją mūrinę pilį.

Karijotaičiai - Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kunigaikščių giminė (14 a. pirma pusė–15 a. pradžia). Pradininkas – Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino šeštasis sūnus Karijotas.

Karijoto sūnūs Jurgis, Aleksandras, Konstantinas ir Teodoras už pagalbą Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Algirdui nugalėti Aukso ordos kariuomenę Mėlynųjų Vandenų mūšyje, iš jo gavo valdyti Podolę (dabar Ternopilio, Chmelnyckio ir Vinnycios sritys). Karijotaičiai Podolę valdė vaivadų teisėmis, gynė ją nuo mongolų‑totorių ir lenkų, statydino pilis ir miestus.

Karijotaičiai įgyvendino Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo dar 1353 m. parengtą programą: apgyvendinti ir įtvirtinti negyvenamas sritis tarp Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei ir Aukso ordai pavaldžių teritorijų, saugoti prekybos kelią Dniepru į Juodąją jūrą. Karijotaičius rėmė vietos gyventojai, laikė išvaduotojais iš mongolų‑totorių valdžios. Mirusio brolio valdą paveldėdavo kitas brolis: Jurgio – Aleksandras, Aleksandro – Konstantinas, Konstantino – Teodoras.

1444 m. Medžybižas atiteko Lenkijos karalystei ir nuo 1540 m. jį valdė Lenkijos bajorų Seniavskių giminė. 1730-1831 m. miestą ir pilį valdė Čartoriskių giminė.

Račiūnaitė, Tojana, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
Blanuca, Andrijus, et al. Ukraina: Lietuvos epocha, 1320-1569. Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2010
https://www.vle.lt/straipsnis/karijotaiciai/


Sopulingosios Dievo Motinos parapija Kernyje

Niujorko aglomeracijai šiuo metu priklausančiuose Kernio ir Harisono miestuose lietuviai apsigyveno dar 19 a., o parapiją įkūrė 1914-aisiais. Gretimuose miestuose 20 a. pradžioje gyveno apie 1000 lietuvių[1]. 1916 m,. Harisone buvo pastatyta „maža ir primityviška“[2] bažnytėlė.

Po Antrojo pasaulinio karo miestus papildė atvykėliai iš Vakarų Europos karo pabėgėlių stovyklų. Parapijai plečiantis nuspręsta statyti naują bažnyčią. Sėkmingai surinkus lėšas naujoms statyboms 1955 m. Kernyje iškilo nauja, istorizmo stilistikos, geltonų plytų mūro bažnyčia ir klebonijos pastatas[3]. 1964 m. šalia bažnyčios nuspręsta statyti mokyklos ir seserų pranciškonių vienuolyno kompleksą[4]. Kernyje lietuvių sukurtas kompleksas puikiai reprezentuoja tipišką šios išeivių bendruomenės traukos centrą.

Vaidas Petrulis

[1] Pagal: Kearny. Visuotinė lietuvių enciklopedija, prieiga per internetą: https://www.vle.lt/straipsnis/kearny/

[2] Stato naujus Dievo namus. Draugas, 1952 m. spalio 18 d., p. 5.

[3] Kearny naują bažnyčią šventins kovo 20 d., Darbininkas, 1955 m. vasario 8 d., p. 6.

[4] Pagal: Mėlynis, J. Sopulingosios Dievo Motinos parapija. Lietuvių dienos, 1964 m. balandis, p. 12.


Dysnos miestas išsidėstęs prie perkėlos per Dauguvą, greta Dysnos žiočių.

Pirmiausia apgyvendintas dešinysis, o nuo XVIII a. ir kairysis Dysnos krantas. Nuo 1301 m. Dysna priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei, nuo XIV a. čia minima pilis. Nuo XVI a. tai Polocko vaivadijoje buvusios seniūnijos centras. 1569 m. valdovas Žygimantas Augustas suteikė Dysnai Magdeburgo teises ir herbą (pavaizduota burinė valtis). 1579 m. miestas tapo Stepono Batoro strategine karine baze siekiant atgauti Polocką. Tuomet Dysnoje, kalvos viršūnėje (dab. Batoro sala Dauguvos viduryje), pastatyti nauji žemės gynybiniai statiniai, suprojektuoti valdovo inžinieriaus Simonės Džengos (Simone Genga) iš Urbino. 1581—1583 m. Dysnoje pastatyta Stepono Batoro funduota parapinė bažnyčia. Iš pradžių ji buvo patikėta Polocko jėzuitų globai. 1633 m. Polocko vaivadijos bajoras Kristupas Malkevičius-Chelchovskis fundavo pranciškonų vienuolyną. 1633 m. stačiatikių vyskupas Silvestras Kosovas miesto centre fundavo stačiatikių Viešpaties Prisikėlimo vienuolyną (penkių kupolų cerkvė sudegė 1882 m.). Miestas visiškai sudegintas per Šiaurės karą 1700 metais. Po Abiejų Tautų respublikos antrojo padalijimo Dysna atsidūrė Rusijos sudėtyje.

Klajumienė, Dalia, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Dūdų gyvenvietė yra Gardino srityje, Vijos rajone, 45 km į rytus nuo Lydos. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikais Dūdos buvo seniūnijos centras.

1712 m. jų valdytojas Zenkavičius čia pastatė medinę bažnyčią. Dabartinė Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia taip pat medinė, pastatyta 1772 m. Jos fasadas dvibokštis, būdingas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės baroko architektūros tradicijai. Mediniai bažnyčios altoriai puošti dekoratyvinėmis drožybinėmis detalėmis, polichromuoti. Didžiajame altoriuje - XVIII a. tapytas malonėmis garsėjantis paveikslas „Švč. Mergelė Marija“.

Bažnyčios prieangyje yra Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės religinės dailės tradicijai būdinga Rūpintojėlio skulptūra.

XIX a. pab.- XX a. pr. apie 1/3 parapijos tikinčiųjų buvo lietuviai, bet nesėkmingai reikalavo pamaldų lietuvių kalba. 1922 m. trumpai veikė lietuviška „Ryto“ draugijos mokykla. Vėliau vietos lietuviai subaltarusėjo.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
https://www.vle.lt/straipsnis/dudos/

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Vietovės; Architektūra (sakralinė)


Amsterdamo (JAV) Šv. Kazimiero kapinės ir Šv. Onos koplyčia

Amsterdam (Amsterdamas) - miestas Jungtinių Amerikos Valstijų rytuose, Niujorko valstijoje, į šiaurės vakarus nuo Albany, prie Mohawko upės. Pirmieji lietuviai mieste įsikūrė XIX a. pabaigoje. 1904 m. įkurta Šv. Kazimiero parapija. Amsterdame veikė Susivienijimo lietuvių Amerikoje, Lietuvių Romos katalikų susivienijimo Amerikoje, Tėvynės mylėtojų draugijos, Lietuvos vyčių kuopos. XIX a. pabaigoje gyveno 98, 1914 m. – apie 2000, 1953 m. – 2500 lietuvių.

Šv. Kazimiero kapines 1907 m. įsteigė Šv. Kazimiero parapija.

Šv. Onos koplyčia Šv. Kazimiero kapinėse visuomenės reikmėms atidaryta 1971 m. Koplyčios fundatorius buvo J. V. Kiškis. Pastarajam lankant žmonos O. Kiškis kapą, kilo mintis įamžinti jos atminimą memoriale, todėl jis kreipėsi į Vytautą Kazimierą Jonyną, prašydamas suprojektuoti kapinių koplyčią, kuri būtų ir funkcionali, ir meniška. V. K. Jonynas parengė koplyčios projektą, darbus atliko „Jonyno ir Šepardo meno studija“. V. K. Jonyno sukurto projekto brėžiniai saugomi LDM ir jo vardo galerijoje.

Priekinį koplyčios fasadą sudaro trys pilonai: šoniniai kyla aukštyn kaip paprasti stulpai, centrinis pilonas įgaubtas. Šoniniai įėjimai apsaugoti į galą nuožulniai nusileidžiančio stogo. Šviesa patenka į vidų pro keturis ilgus ir siaurus langus, kurių kiekvienoje pusėje yra po du abipus pilonų. Langai padaryti iš įvairiaspalvio stiklo segmentų, kurių storis 3/4 colio (1,91 cm), ir jie laisvai išdėlioti cemento skiedinyje. Spalvos parinktos taip, kad būtų juntami perėjimai nuo šiltesnių tonų prie ryškesnių atspalvių centro link, ir tarsi simbolizuoja meilės bei amžino gyvenimo vilties darną. Centriniame pilone įkomponuota iš aliuminio nulieta sėdinčio Kristaus - Rūpintojėlio skulptūra. Virš jos iškeltas plokščias stogelis, kurį užbaigia dekoratyvinė saulutė – iš lietuviško koplytstulpio perimtas motyvas. Koplyčios viršuje ties vidurinio pilono centru iškeltas kryžius. V. K. Jonyno meistriškumas regimas dviejose bareljefinėse skulptūrose iš balto betono, kurios pritvirtintos prie šoninių koplyčios fasadų: Šv. Ona, Mergelės Marijos motina, ir Šv. Kazimieras, Lietuvos ir tuo pačiu Amsterdamo lietuvių globėjas. Priešais koplyčią puslankiu išlenktų laiptų aikštelėje, atsiveriančioje į žalią veją, stovi altorius. Tai įspūdingas juodo granito kūrinys, harmoningai derantis prie sidabriškai pilko dekoratyvaus aliuminio darbo fasade.

Vaida Sirvydaitė Rakutienė, V. K. Jonyno sakralinės architektūros projektai Lietuvos muziejuose, „Lietuvos muziejų rinkiniai Nr. 3“, Nacionalinis M. K. Čiurlionio dailės muziejus
https://www.vle.lt/straipsnis/amsterdam/

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Kapai; Architektūra (sakralinė)

Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.)


Argentinos sostinės Buenos Airių metropolinėje teritorijoje (Gran Buenos Aires), Aveljanedos mieste, Lietuvių bendruomenės bažnyčioje (Parroquia Madre de la Misericordia) yra saugomos dvi Lietuvos skulptoriaus Mato Menčinsko (1896–1942) skulptūros.
Menčinskas Matas (1896-1942), lietuvių skulptorius, tapytojas. 1913–17(?) skulptūros mokėsi privačiai Varšuvoje. Nuo 1921 dirbo mokytoju Kaune. 1924–26 mokėsi Skulptūros ir piešimo studijoje Barselonoje, 1926–28 – Madrido dailės mokykloje, 1928–31 studijavo Nacionalinėje dailės akademijoje Buenos Airėse. 1933–34 dėstė piešimą lietuvių mokykloje Montevidėjuje. 1934 grįžo į Lietuvą.

Sukūrė apie 200 skulptūrų: apvaliųjų ir bareljefų (Motina 1934, Filosofas 1935, 1939, Sapnas, Mąstytojas, abu 1936, Vergas 1937, Skausmas 1938), portretų (J. Rainio, apie 1931, J. Basanavičiaus, 1933), nutapė paveikslų (Vyro galva 1935). Kūrybai būdinga raiški plastika, ekspresyvi forma, gilinimasis į žmogaus psichologiją. Skulptūrose ryšku dramatizmas, mistikos, sentimentalizmo bruožai. Kūrė iš įvairių medžiagų (gipso, akmens, ąžuolo).

1941 m. Aveljanedoje apsigyvenusių lietuvių vienuolių marijonų įsteigta lietuvių Aušros Vartų parapija, 1942 m. su bendruomenės pagalba pastatyta bažnyčia. Bažnyčios fasadas dekoruotas Aušros Vartų Vilniuje paveikslu.

Bažnyčios ir prie jų esančios parapijų ir mokyklų patalpos pagal Argentinos įstatymus priklauso Argentinos bažnyčiai. 2000 m. pamaldos lietuvių kalba vyko kartą per mėnesį, šiuo metu mišios vyksta tik ispanų kalba, nes nėra nė vieno lietuvių kunigo. Lietuviškos organizacijos bažnyčioje nebeveikia.

Sakalauskaitė Elena, https://www.vle.lt/straipsnis/matas-mencinskas
Steigvilas Augustinas, https://www.vle.lt/straipsnis/avellaneda
Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerijos informacija


Susijusios asmenybės: Švitrigaila

Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a., 16 a., 19 a.

Reikšmė Lietuvai: Lietuvos didžiojo kunigaikščio Švitrigailos įsteigta pilis.

Novomalynas (Новомалин, Novomalyn) žinomas nuo XIV a., kuomet 1392 m. Jogaila vietovę padovanojo Švitrigailai. Tuomet ji vadinosi Gluche. Jau XIV a. pabaigoje šioje vietoje buvusi nedidelė pilis, XV a. pradžioje Švitrigailos buvo perstatyta – padidinta. Švitrigaila 1430 m. vietovę padovanojo savo dvariškiui Jonui Malinskiui. 1550 m. vienas iš savininkų Malinskių senąjį pavadinima  pakeitė Novomalinu.

Vėliau vietovę valdė Galinskiai, kurie XVII a. pilį perstatė ir papildė barokiniais rūmais. Pilis buvo ne kartą perstatyta, ypač XIX a. 1866 m. dvaro aprašymai liudija, jog pilies pastatus iš trijų pusių supa tvenkinio vandenys, iš ketvirtosios teritorija atskirta grioviu su vandeniu. Senojo pakeliamojo tilto vietoje per griovį pastatytas mūrinis tiltas. Pilis pastatyta ant neaukštos kalvos, visi pastatai sustatyti aplink nedidelį kiemą. Kalvos perimetru ėjusi gynybinė siena su penkiabriauniais bokštais. Ant vieno iš gynybinių bokštų pamatų XVIII a. buvo pastatyta neogotikinė koplyčia. Novomalynas buvo laikomas viena gražiausių rezidencijų Voluinėje. Pilies kompleksas labai nukentėjo per abu pasaulinius karus. Dalis Novomalyno rezidencijos meno kolekcijos, savininkų kauptos per šimtmečius, dabar saugoma Ostrogo istorijos muziejuje.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Blanuca, Andrijus, et al. Ukraina: Lietuvos epocha, 1320-1569. Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2010


Vilks Bario Šv. Pranciškaus lietuvių kapinės


Kosciùškos kálnas (Mount Kosciusko), viršūnė Australijoje, Didžiojo Vandenskyros kalnagūbrio aukščiausioje dalyje – Australijos Alpėse, Sniego kalnuose (Snowy Mountains). Aukštis 2228 m. Tai aukščiausias Australijos kalnas. Priklauso Kosciuškos kalno nacionaliniam parkui (įkurtas 1944, plotas 6470 km2). Kalną 1840 atrado (ir pirmasis įkopė) Lenkijos geologas P. E. Strzeleckis ir pavadino T. Kosciuškos vardu.

Tadas Andrius Bonaventūra Kosciuška (1746 - 1817) - Lenkijos ir Lietuvos politikos ir karo veikėjas, vyriausiasis 1794 m. sukilimo vadas. T. Kosciuška save laikė lietuviu, laiškuose (1790 m.) pabrėždavo esąs Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pilietis.

Dubikaltienė Aira, https://www.vle.lt/straipsnis/kosciuskos-kalnas/
https://www.vle.lt/straipsnis/tadas-andrius-bonaventura-kosciuska/


Kaimė (vok. Caymen, Caymendorf) – sena gyvenvietė tarp Karaliaučiaus ir Labguvos, 12 km nuo Kuršių marių, netoli kairiojo Dunojaus kranto. 1261 m. minėta kaip Kayme, o 1326 m. – Caymen ir Caym vardais. Tai sena prūsų sembų gyvenvietė, ten buvo jų pilis. Talkinant Čekijos karaliui Pršemislui II Otakarui, tą pilį 1258 m. užėmė Vokiečių ordinas ir 1261 m. pastatydino Kaimėje kitą pilį ir apgyvendino apylinkę sembų naujakuriais. Jų palikimas matyti ir iš Kaimės parapijos kaimų pavadinimų: Kaimė (prūsų caymis – kaimas), Metkaimis (prūsų asmenvardis Mete), Salveičiai < Saloweit (prūsų salowis – lakštingala), Sanseliai (prūsų sansy – žąsis), Šilkaimis < Silikaim (prūsų sylo – šilas), Surgyčiai < Sirgit- (prūsų sirgis – žirgas). Kiti vietovardžiai gali būti prūsų arba lietuvių kilmės: Buteiniai (prūsų asmenvardžiai Butho, lietuvių Buta), Kadagynai (liet. kadagynas, prūsų kadegis), Naudiškiai (prūsų asmenvardis Naudyn, liet. Naudinis), Sitkaimiai (prūsų ir lietuvių Sita, Sitė upė), Vangiai, Vangužiai (liet. vanga – dirva, laukas, prūsų wangus). Vietovardžiai byloja apie parapijos žmonių giminystę ir iš dalies mišrų sembų bei nadruvių (lietuvininkų) gyvenimą.

Pėteraitis Vilius, Purvinas Martynas, https://www.mle.lt/straipsniai/kaime
Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990


Lietuvių kultūros darželis Rokfelerio parke Klivlende

Idėja Klivlende steigti tautinius „Kultūrinius Darželius” gimė 1916 m. Minint Viljamo Šekspyro 300 mirties metinių sukaktį, Rokfelerio miesto parke, pavadintame Šekspyro darželiu, pastatytas paminklas šiam anglų rašytojui. 1926-aisiais Klivlendo žydų organizacija sumanė iš miesto valdžios parke gauti sklypą ir pastatyti paminklus šešiems žymiems žydų filosofams. Siekdami sulaukti paramos, žydai su šia idėja pakvietė susipažinti kitų tautų atstovus. Tiesa, iš daugelio pakviestųjų, atsiliepė vos keli, tarp jų – lietuvių atstovas, Klivlendo savaitraščio „Dirvos” redaktorius, Kazys S. Karpius. Jam ir kilo mintis įrengti lietuvių „Kultūrinį Darželį”, o vėliau, diskutuojant su žydų bendruomene, miesto tarybai pasiūlyta idėja parke leisti įsikurti visoms tautoms. Sumanymui buvo pritarta.

1926 m. miesto valdžia Rokfelerio parką, užimantį daugiau kaip 10.5 hektarų plotą, paskyrė administruoti naujai įsteigtai Kultūrinių Darželių sąjungai (vėliau sąjunga pervadinta į Kultūros Darželių federaciją). Tuo laiku sąjungos pilnateisiais nariais buvo: Šekspyro, vokiečių, žydų ir italų bendruomenės nariai. Lietuviai, pasinaudoję federaliniais viešųjų darbų projektais, į sąjungą įstojo ir „Kultūros Darželį” įrengė, penktieji.

1928 m. „Kultūros Darželio” idėją K. S. Karpius pristatė ir Lietuvoje[1]. Tarpininkaujant generolui Vladui Nagiui-Nagevičiui, darželiui projektą, kaip teigta, be jokio atlygio, parengė architektas Vladimiras Dubeneckis. Tiesa, kitų tautų darželių planus rengė amerikiečių architektas W. E. Felbrikas. Kiekvienas planas vaizdavo tautos praeitį ir kultūrą.

Po metų įsteigta Lietuvių Kultūrinio Darželio Sąjunga, kurios valdybą ir organizaciją sudarė katalikiškų ir tautiškų draugijų atstovai ir pavieniai asmenys[2]. Sąjunga rūpinosi lietuvių „Kultūros Darželio” projekto, kainavusio daugiau kaip 80 000 dolerių, įgyvendinimu.

Parinkta lietuvių „Kultūros Darželio” forma primena lyrą, kuri simbolizuoja „tautos polinkį į dainą”. Viename lyros „rakte” įkomponuotas prelato Jono Mačiulio - Maironio, o kitame – Dr. Vinco Kudirkos biustas. Tarp jų – įrengtas Birutės fontanas. Darželyje takai grįsti tašytais akmenimis, laiptai leidžiasi į vidinę ir centrinę darželio dalį – 300 žmonių talpinančią estradą, kurios sienoje įmūryti Gedimino stulpai. Priešais juos stovi dr. Jono Basanavičiaus paminklas.

Tiesa, V. Kudirkos ir Jono Basanavičiaus biustai nulieti iš modelių, stovėjusių Karo Muziejaus sodelyje, Kaune, tuo tarpu, Maironio biustas – pagamintas Amerikoje.

Lietuvių „Kultūros Darželis” atidarytas 1936 m. spalio 11 d. Iškilmėse dalyvavo konsulai, miesto valdyba ir Lietuvos ministras iš Vašingtono dr. M. Bagdonas[3]. 1939-aisiais Rokfelerio miesto parke pristatytas ir kitas, simbolinis darželis – „Taikos“ (angl. „Peace Garden”). Jame užkasta po saują žemės iš kiekvienos tautinės grupės gimtojo krašto. Lietuvos žemės sauja atvežta iš Palangos, Birutės kalno.“[4]

Vaidas Petrulis

[1] Kazys Karpius, Visuotinė lietuvių enciklopedija, prieiga per internetą: https://www.vle.lt/straipsnis/kazys-karpius/.

[2] K. S. K. Lietuvių kultūriniam darželiui Clevelande 40 metų. Lietuvių dienos, 1969 m., rugsėjis, p. 4–6, p. 4.

[3] Ibid., p. 4.

[4] Vincas Apanius. Lietuvių kultūros darželiui 60 metų. Dirva, 1996 m., lapkričio 12 d., p. 5.


Domeika Ignas (Ignacy Domeyko) 1802 m. Niadzvedkoje - 1889 m. Santjage), lietuvių mineralogas, geologas, etnografas, Čilės mokslo ir švietimo organizatorius. Čilės Respublikos garbės pilietis.

1816–22 m. Vilniaus universitete studijavo matematiką, chemiją, geologiją, filosofijos magistras. 1819 m. įstojo į Filomatų draugiją, už priklausymą jai 1823–24 m. buvo kalinamas. Dalyvavo 1831 m. sukilime, vėliau emigravo į Prancūziją. 1837 m. baigė Paryžiaus kasybos mokyklą, parengė Vidurinės Europos (įskaitant Lenkiją ir Lietuvą) geologinių ir geografinių žemėlapių komplektą.

1838 m. atvyko į Čilę, kur La Serenos vyrų licėjuje (Coquimbo koledže) dėstė chemiją, fiziką, geologiją, kasybą. 1847–84 m. dirbo Čilės universitete Santjage, 1867–83 m. buvo jo rektorius, profesorius. 1884–88 m. lankėsi Lietuvoje, keliavo po Europą. Surengė keletą geologinių ekspedicijų į Andus, Atacamos dykumą, tyrė Čilės geologinę sandarą, naudingųjų iškasenų telkinius, jų rūdas, surado naujų mineralų, surinko uolienų, mineralų, fosilijų kolekcijas. Sudarė pirmąjį Čilės geologinį žemėlapį. Surinko unikalią mineralų kolekciją (4000 pavyzdžių padovanojo Čilės universitetui). Keliavo po Araukaniją – indėnų araukanų mapučių kraštą, surinko ir paskelbė etnografinių žinių knygoje Araukanija ir jos gyventojai (Araucanía y sus habitantes 1845 m.). Paskelbta apie 560 jo darbų lenkų, vokiečių, ispanų ir prancūzų kalbomis, daugiausia apie Čilės geologiją, naudingąsias iškasenas, gėlo ir mineralinio vandens išteklius, ugnikalnių išsiveržimus, meteorologiją, rastų meteoritų sudėtį, kilmę.

I. Domeikos vardu pavadinta daugiau kaip 110 įvairių objektų: Andų kalnyno kalnagūbris, ledynas, asteroidas 2784, mineralas (domeikitas), keletas kalnų, gyvenviečių (Pueblo Domeyko miestelis, Puerto de Domeyko uostas), gatvių, fosilijų (Nautilus domeykus, Ammonites domeykanus), gyvūnų (Canis domeykanus) ir augalų šeimų bei rūšių (Viola domeykiana), įstaigų, visuomeninių organizacijų.

Gaigalas Algirdas, Motuza Gediminas, https://www.vle.lt/straipsnis/ignotas-domeika/
https://www.vle.lt/straipsnis/ciles-universitetas/