Liutkų šeima ir „Villa America“ Vilfranše

Fotografas, teisininkas Perkūnas (Una) Liutkus gimė 1939 m. rugsėjo 19 d. La Baule mieste Lietuvos diplomato, žemaičio iš Leckavos kaimo Mažeikių rajone Antano Liutkaus (1906–1970) ir Janinos Mikulskytės, kilusios iš Telšių, šeimoje. Be Perkūno šeima užaugino dar du vaikus: dukrą  Eglę ir sūnų Antaną Gediminą. Tėvas Antanas baigė teisės studijas Vytauto Didžiojo universitete Kaune. Nuo 1937 m. pavasario buvo paskirtas Lietuvos ambasados Paryžiuje antruoju sekretoriumi ir prekybos skyriaus vedėju. 1940 m. birželį prasidėjus okupacijai, buvę nepriklausomų valstybių Lietuvos, Latvijos ir Estijos ambasadų pastatai perėjo Sovietų sąjungos žinion, o Baltijos šalių diplomatams buvo skirtas namų areštas Pajūrio Alpių regione, Villefranche sur Mer miestelyje greta Nicos. Ten Liutkų šeima įsigijo vilą Amerika. Žydrojoje pakrantėje būta vilų ir lietuviškais pavadinimais. Rašytojui, Lietuvos diplomatui Švedijoje Jurgiui Savickiui priklausė Ariogala,  Nepriklausomybės akto signatarui, pirmajam Lietuvos pasiuntiniui Prancūzijoje Petrui Klimui –  Svėdasų rezidencijos. Anot Perkūno Liutkaus, „mes gyvenome ten kaip lietuviškoje saloje Prancūzijoje, savotiškame rojuje, mažojoje Lietuvoje“. Čia lankėsi lietuviai intelektualai – poetas Jonas Aistis, rašytojas ir diplomatas Jurgis Savickis,  dailininkai Leonardas Kazokas, Antanas Mončys, Albertas Veščiūnas (Arba), Žibuntas Mikšys, semiotikas Algirdas Julius Greimas. Antano ir Janinos Liutkų viloje menininkai turėjo savo kampelį, galėjo dirbti. A. Liutkus mėgo piešti, tapė, fotografavo, dalyvavo dailės parodose, priklausė Villefranche nepriklausomų  menininkų draugijai, rašė kritinius straipsnius lietuvių spaudoje. 1960 m. šeima vėl sugrįžo į Paryžių, atnaujino nebeegzistuojančios šalies atašė veiklą, ėjo neoficialaus Lietuvos ambasados sekretoriaus pareigas. Drauge su Jurgiu Baltrušaičiu atstovavo Lietuvai Prancūzijos valdžios institucijose, išeivijos organizacijose, tvarkė administracinius lietuvių pabėgėlių reikalus. Prie Viduržemio jūros atvažiuodavo tik savaitgaliais ir per atostogas, tuomet daug tapė. A. Liutkus staiga mirė 1970 m. vasario 9 d.

Lietuvių kalbos Perkūnas Liutkus buvo mokomas namuose. Vėliau jis studijavo Nicoje, ten įgijo teisės bakalauro laipsnį. Persikėlęs į Paryžių, įstojo mokytis į Politikos mokslų institutą. To meto Prancūzijos intelektualai ir studentija buvo angažuoti  kairuoliškomis, komunistinėmis pažiūromis, gyveno antiamerikietiškomis nuotaikomis. Kubos commandante Fidelis Castro daliai prancūzų atrodė kaip charizmatiškas laisvės kovų simbolis, laikytas herojumi, pasipriešinusiu „amerikiečių imperializmui“, o pati Kuba rodėsi kaip laisvas kraštas, kuriantis kažką nauja, iki tol neregėta.  XX a. 7 deš. pradžioje šioje Karibų jūros valstybėje politikų kvietimu lankėsi rašytojai Jean-Paul Sartre, Simona de Beauvoire, aktorius Gérard Philipe. 1961 m. režisierius Chrisas Markeris sukūrė kino juostą „Cuba Si!“, įspūdingą istorinį laikmečio dokumentą, poetizuojantį revoliuciją. Žurnalistė, žydų pabėgėlių iš Rytų Europos atžala Ania Francos, bendradarbiavo su leidiniais „Jeune Afrique“, „Le Nouvel Observateur“ ir „Libération“, rašė apie trečiojo pasaulio išsilaisvinimo kovas, pasisakė prieš kolonializmą Alžyre, Pietų Afrikoje, Artimuosiuose Rytuose. 1962 m. jo esė rinktinė „Kubos šventė“ (La Fête cubaine) buvo skirta revoliucijos lyderiams Fideliui Castro ir Che Guevarai. Iš Belgijos kilusi būsimoji prancūzų kino legenda, fotografė Agnès Varda fiksavo Kubos socialinio gyvenimo pokyčius, kuriuos panaudojo 1963 m. sukurdama optimistišką filmą „Sveiki, kubiečiai“ (Salut les Cubains). Kai prancūzų intelektualai atliko savo darbą, kubiečiai nusitaikė į akademinį jaunimą. 1964 m. liepą su studentų grupe P. Liutkus išvyko į porevoliucinę Kubą. Būdamas okupuotos šalies diplomato sūnus, komunizmo idėjas vertino skeptiškai, tačiau tikėjo tautų suverenumo teise. „Visada buvau siekiančiųjų nepriklausomybės pusėje“ – pabrėžia jis. Jį žavėjo Alžyro, Vietnamo noras išsivaduoti iš Prancūzijos įtakos. Tad ir Kubos revoliucija, pasibaigusi diktatoriaus  Fulgencio Batistos nuvertimu, jam darė įspūdį. Įvykiai Kuboje itin masino viską išvysti savomis akimis. Viešnagės Kuboje metu P. Liutkus turėjo unikalią galimybę mėgėjišku austrišku fotoaparatu Voigtländer iš labai arti užfiksuoti legendinį revoliucionierių Castro-El Comandante, sukurti ištisą jam skirtą fotopasakojimą. To meto nuotraukas žiūrovai pirmą kartą galėjo išvysti 2021 m. surengtame fotografijos festivalyje  „Arlio susitikimai“ (Les Rencontres d`Arles). P. Liutkaus nuotraukose užfiksuoti legendiniai revoliucionieriai, palaikymo minios mitinguose Santjage, viešbučio Habana Libre kadrai leido praskleisti uždangą ir į tuometinio Kubos vadovo laisvalaikį, jo susižavėjimą prancūze studente Evelyne Pisier, pamatyti šios šalies lyderį netikėtu amplua. Po kelionės į Kubą P. Liutkus dirbo Prancūzijos bendradarbiavimo ministerijoje, Užsienio reikalų ministerijoje Alžyre. Po kelerių metų, tarpininkaujant E. Pisier ir padedant F. Castro, lietuvis įsidarbino Kuboje – dirbo Havanos universiteto Žemės ūkio tyrimų centre. Ten susipažino su  aktore Mirta Ibarra, būsima žmona. Pora susilaukė sūnaus Sauliaus Liutkaus. 1970 m. P. Liutkus persikraustė į Paryžių. Antrą kartą vedė, susilaukė keturių vaikų. Dirbo turizmo srityje. 1990 m. gruodį pirmą kartą atvyko į Lietuvą. Buvo ilgametis Prancūzijos lietuvių bendruomenės pirmininkas, apdovanotas Užsienio reikalų ministerijos garbės ženklu „Lietuvos diplomatijos žvaigždė“.

2004 m. Kauno rajono muziejuje, Raudondvario pilyje surengta asmeninė fotografijų paroda „Kuba. 1964–tieji. Perkūno Liutkaus fotografinis pasakojimas apie Fidelio ir Evelynės meilės istoriją“. Lietuvoje A. Liutkaus kūryba pirmą kartą pristatyta 2016 m. Maironio lietuvių literatūros muziejuje Kaune; išleistas parodos katalogas „Grįžimas iš Žydrosios pakrantės“; 2021 m. – P. Liutkaus tėvo Antano asmeninė fotografijų paroda Antano Mončio namuose-muziejuje Palangoje „Antanas Liutkus (1906–1970). Antanas Mončys Prancūzijoje“ ir „Antanas Liutkus (1906–1970). Palanga (1937–1938)“.

dr. Vilma Gradinskaitė

Daugiau:

Valdas Papievis, Grįžimas iš Žydrosios pakrantės, https://www.vz.lt/laisvalaikis/akiraciai/2016/05/08/grizimas-is-zydrosios-pakrantes
https://issuu.com/mamaika/docs/a_liutkus_catalog_www


Čikagos Šv. Kazimiero seserų namai ir Lietuvių kultūros muziejus

Kongregaciją 1907 m. Scrantone įkūrė M. K. Kaupaitė (1913–1940 m. kongregacijos generalinė vyresnioji) ir A. Staniukynas. 1908 m. veikė Mount Carmelyje, nuo 1909 m. – Čikagoje (nuo 1911 m. čia kongregacijos centras) ir kituose Jungtinių Amerikos Valstijų miestuose. 1937 m. įsteigė misiją Meksikoje, 1941 m. – Argentinoje. 1928 m. kongregacijos centriniuose namuose Čikagoje įkurta kazimieriečių lietuviška biblioteka ir Lietuvių kultūros muziejus.

Bibliotekos pagrindą sudaro A. Staniukyno ir M. K. Kaupaitės padovanoti rinkiniai (daugiausia Lietuvoje iki sovietų okupacijos išleisti leidiniai), saugoma apie 2000 pavadinimų knygų (daug lietuvių rašytojų kūrinių) ir periodikos leidinių (nuo 1974 m. biblioteką kuruoja sesuo Perpetua Gudavičius-Gudas).

Regina Laukaitytė

https://www.vle.lt/straipsnis/kazimierietes/

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Atmintinos vietos; Architektūra (istorinė)


Viename iš prestižinių Romos rajonų Parioli yra Lietuvos aikštė (Piazza Lituania). Leidimas aikštei suteikti Lietuvos vardą išduotas 1953 m. Prie įamžinimo svariai prisidėjo išeivijos kunigas, prelatas Vincas Mincevičius – Italijos lietuvių bendruomenės įkūrėjas. Šis įvykis turėjo ir politinę reikšmę - pirmoji Lietuvos ambasada Villa Lituania (via Nomentana 116) buvo drastiškai užimta sovietų 1940 m.

Elzė Di Meglio, https://www.itlietuviai.it/lietuvos-vardo-aikste-romoje-inauguruota-okupacijos-metais/
https://www.vle.lt/straipsnis/vincas-mincevicius/

Nematerialus kultūros paveldas; Vietovardžiai


Argentinos lietuvių centras, J. Basanavičiaus Argentinos lietuvių centras (Centro Lituano) - kultūros draugija, telkianti lietuvius kultūrinei ir visuomeninei veiklai. Įkurta 1926 Buenos Airėse. 1937 draugija Lietuva ir Lietuvių centras susijungė į vieną organizaciją ir pasivadino Argentinos lietuvių centru. Renka valdybą, pirmininką, vicepirmininką, sekretorių, iždininką. Dalyvauja Argentinos lietuvių organizacijų ir spaudos tarybos valdyboje. 21 a. pradžioje turėjo namus, sporto aikštę, tautinių šokių ansamblį, chorą, biblioteką, teatro trupę. Rengė Lietuvių išeivių dienas, Motinos, Vaiko, Pavasario ir Inkaro šventes. 1998 turėjo 300 narių.

Argentinos lietuvių centro patalpų Buenos Airėse fasadas papuoštas Gediminaičių stulpais.

https://www.vle.lt/straipsnis/argentinos-lietuviu-centras/

Nematerialus kultūros paveldas; Papročiai, apeigos, šventiniai renginiai; Atlikimo menai

Tarpukaris (1918-1940 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.); Nepriklausomybės atkūrimas (nuo 1990 m.)


Antanas Baranauskas (1835 m. Anykščiuose - 1902 m. Seinuose) - lietuvių vyskupas, poetas, kalbininkas. Kilęs iš karališkųjų valstiečių. Baigęs Anykščių pradžios mokyklą ir Rumšiškių raštininkų mokyklą, 1853–1856 m. dirbo Vainuto, Raseinių, Sedos, Skuodo valsčių raštinėse. Sedoje susipažino su poete K. Praniauskaite, kuri paskatino jį kurti. 1856–58 m. mokėsi Varnių kunigų seminarijoje. 1862 m. baigęs Sankt Peterburgo dvasinę akademiją, 1863–64 m. tęsė teologijos studijas Miuncheno, Romos, Leuveno universituose. 1866–84 m. Kauno kunigų seminarijoje dėstė moralinę teologiją ir homiletiką, nuo 1871 m. – lietuvių kalbą. Nuo 1885 m. Žemaičių pavyskupis, nuo 1897 m. Seinų vyskupas. A. Baranauskas gynė Katalikų bažnyčios teises, priešinosi rusinimui. Palaikė ryšius su aušrininkais, vėliau nuo visuomeninės lietuvių veiklos nutolo. Seinuose pirmasis pradėjo sakyti pamokslus lietuvių kalba.1902 m. mirė Seinuose, palaidotas Seinų Švč. Mergelės Marijos bazilikos Dievo Motinos koplyčioje. 1999 m. A. Baranauskui šventoriuje pastatytas paminklas, skulptorius G. Jokūbonis.

Mikšytė Regina, https://www.vle.lt/straipsnis/antanas-baranauskas/


Filadelfijos Šv. Andriaus bažnyčia ir V. Krėvės lituanistinė mokykla

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (sakralinė); Architektūra (istorinė)


Nekilnojamasis kultūros paveldas; Atmintinos vietos


Šią buvusią liuteronų bažnyčią Gilgandros mieste, Naujojo pietų Velso valstijoje, Australijoje, suprojektavo žymus latvių kilmės lietuvių architektas Karolis Reisonas.

Karolis Reisonas , latv. Kārlis Reisons, (1894 m. Pėterupėje - 1981 m. Adelaidėje) - latvių kilmės Lietuvos ir Australijos inžinierius, architektas. 1922–30 m. buvo Šiaulių, 1930–38 m. Kauno, 1940–44 m. Panevėžio miesto inžinierius ir Statybos skyriaus vedėjas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Nuo 1949 m. gyveno Australijoje, dirbo architektu.

Pagal jo projektus Šiauliuose pastatytas Venclauskių namas (1927 m., dabar Aušros muziejaus padalinys), V. Kudirkos mokykla Dvaro gatvėje (1930 m.), Žuvusiųjų kovoje dėl Lietuvos nepriklausomybės paminklas (1931 m.). Daugiausia pastatų suprojektavo Kaune, tarp jų: kino teatras Forum Laisvės alėjoje, Lietūkio rūmai (dabar Kooperacijos kolegija, abu 1930 m.), Žemės ūkio rūmai (1932 m.), Kunigų seminarijos rektoratas (1934 m.), Žemės bankas (1935 m., dabar Kauno technologijos universiteto centriniai rūmai), Arkivyskupo ir metropolito rūmai (1939 m.), Šv. Vincento Pauliečio draugijos senelių prieglauda (1939 m., dabar ligonių kasa), evangelikų reformatų bažnyčia (1940 m.).

Svarbiausias projektas – Kristaus Prisikėlimo bazilika (1934–39 m., nebaigta, 2004 m. rekonstruota). Dalyvavo projektuojant Pienocentro rūmus (1934 m., architektas V. Landsbergis‑Žemkalnis; dabar Kauno technologijos universiteto Ekonomikos ir vadybos fakultetas), Vytauto Didžiojo karo muziejų (1931–36 m., architektas V. Dubeneckis, inžinierius K. Krikščiukaitis).

Parašė vadovėlius Žemės ūkio statyba (1926 m.) ir Molio statyba (1928 m.).

Kančienė Jolita, https://www.vle.lt/straipsnis/karolis-reisonas/

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (sakralinė)


Mahanoi Sičio Šv. Juozapo lietuviškos kapinės

Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Dievo Motinos bažnyčią Adelaidės Seaton priemiestyje, Australijoje, suprojektavo lietuvių kilmės architektas Vaclovas Algimantas Navakas 1972 m.
V. A. Navakas (1928 m. Kaune - 2018 m. Adelaidėje) - Australijos lietuvių architektas. II pasaulinio karo pabaigoje su tėvais pasitraukė į Vokietiją, vėliau persikėlė į Australiją. 1951–53 m. studijavo Adelaidės universitete, 1956 m. baigė architektūrą Pietų Australijos kalnakasybos ir pramonės mokykloje Adelaidėje. 1957 m. su partneriu įkūrė architektūros bendrovę Navakas and Associates Architects.
V. A. Navakas projektavo daugiausia bažnyčias ir mokyklas, taip pat viešbučius, kitus pastatus. Svarbiausi projektai: Prisikėlimo bažnyčia North Unley (1963 m.), Somertono bažnyčia (1970 m., abi Pietų Australijos valstijoje), Šv. Margaritos bažnyčia Croydone (Viktorijos valstija, 1968 m.), viešbučių kompleksas Eucloje (Vakarų Australijos valstijoje, 1972–88 m.), taip pat suprojektavo koledžų ir mokyklų Adelaidės priemiesčiuose (1968–88 m.).

Balutis Viktoras, https://www.vle.lt/straipsnis/vaclovas-algimantas-navakas/

Architektūra (sakralinė); Nekilnojamasis kultūros paveldas


Paryžiaus priemiestyje Sent Ženevjev de Bua (Sainte-Geneviève-des-Bois), rusų kapinėse (cimetière russe) yra palaidotas Mstislavas Dobužinskis.

M. Dobužinskis (1875 Naugarde -1957 Niujorke) - Rusijos ir Lietuvos scenografas, tapytojas, grafikas, heraldikas. 1889–95 mokėsi Vilniaus gimnazijoje, 1924 ir 1929–38 gyveno Lietuvoje. Nuo 1931 Valstybės teatro vyriausiasis dailininkas. 1929–30 dėstė Kauno meno mokykloje, 1930–33 privačioje dailės studijoje. 1933 dalyvavo kuriant lietuvių heraldiką – herbą, vėliavą, pašto ženklus. M. Dobužinskio kūryba turėjo didelę įtaką lietuvių scenografijos raidai.

Dalia Karatajienė, https://www.vle.lt/straipsnis/mstislavas-dobuzinskis/

Tarpukaris (1918-1940 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.)


Litvakų dailė ir Michelio Kikoïne’o darbų kolekcija

Judaizmo meno ir istorijos muziejus (Musée d’art et d’histoire du Judaïsme, 71 Rue de Temple) buvo atidarytas 1998 m. vienuose iš rūmų prabangiame Paryžiaus Marais kvartale. Rūmai Hôtel de Saint-Aignan buvo suprojektuoti architekto Pierre Le Mueto kaip svečių namai ir pastatyti XVII a. viduryje Kardinolui Mazariniui. Šiandien dešimtyje ekspozicinių salių galima susipažinti su Prancūzijos žydų istorija ir išvysti garsių žydų menininkų darbus. Muziejaus kolekciją sudaro daugiau nei 12 000 kūrinių.

Didelis dėmesys muziejuje skirtas litvakų dailininkams, kurių gausi migracija į Paryžių keitė vietinio meno tendencijas ir kūrė kosmopolitišką miestą. 1909–1914 m. į Paryžių atvyko Jacques Lipchitzas, Marcas Chagallas, Pinchus Krémègne’is, Michelis Kikoïne’as, Chaïmas Soutine’as, Emmanuelis Mané-Katzas, Simonas Glatzeris ir kiti. Specialus tarpukario Kaune leisto žydų laikraščio Di jidiše štime korespondentas Paryžiuje rašė, kad „jaunieji žydų menininkai iš mūsų gimtųjų vietų bombardavo Paryžių parodomis. <...> Dabar visi kalba ir stebisi „žydų menu“ ir „žydų menininkais“ (Di jidiše štime, 1925, p. 3).

Apie pokyčius ir stilių įvairovę XX a. pradžios Prancūzijos dailėje byloja Judaizmo meno ir istorijos muziejaus rinkiniai. Išskirtinio žiūrovų dėmesio vertos skulptūros: Lipchitzo amorfiškos figūrinės kompozicijos „Motina ir vaikas“ bei „Pabėgimas“, Ossipo Zadkine’o kubizmo stiliaus „Moteris su vėduokle“, Lasario Segallo poliruotos bronzos abstrakcija „Trys galvos“, Leono Indenbaumo dekoratyvi „Merginos galva“. Ekspoziciją papildo rinktiniai litvakų autorių tapybos darbai: Soutine’o „Laikraščių pardavėja“, Krémègne’io „Sėdinti moteris“ ir „Natiurmortas su figūrėlėmis“, Mané-Katzo „Štetlas“ ir „Etiudas su šventraščiais“. Unikalus vilniečio Lasario Segallo, tapusio vienu žymiausiu Brazilijos ekspresionizmo atstovų, atplukdžiusių į šią šalį modernias Europos meno kryptis, ofortų rinkinys „Vilniaus prisiminimai“.

Ypatingai gausi Michelio Kikoïne’o darbų kolekcija, kurią muziejui padovanojo dailininko dukra Claire Maratier. Kolekciją sudaro arti 80 eksponatų, daugiausia dailininko tapyba, akvarelė ir piešiniai, taip pat jo paletė ir retos nuotraukos. Rečycos kaimelyje šalia Gomelio gimęs Kikoïne’as (1892–1968 Paryžiuje) porą metų mokėsi Vilniaus piešimo mokykloje. Į Paryžių jis emigravo 1912 m., drauge su bendramoksliu Soutine’u. Spaudžiamas skurdo ir negalėdamas nuomoti geresnių dirbtuvių Kikoïne’as Le Ruche – „Avilyje“ praleido keturiolika metų, nuo 1912 iki 1926. Pirmą kartą savo darbus pristatė 1919 m., o nuo 1926 m. eksponavo kūrybą Prancūzijoje, JAV, Rusijoje, Izraelyje bei kitose šalyse. Jei Soutine’as tapo garsiausiu bei skandalingiausiu École de Paris – Paryžiaus mokyklos atstovu, tai Kikoïne’as – charakteringiausiu nariu. Jo emocionali, daugybės spalvinių niuansų ir jautrių potėpių persmelkta tapyba perteikia prancūzų ekspresionizmo esmę.

Dr. Vilma Gradinskaitė

https://www.mahj.org/en/collections-online/search?collection_fulltext=Pinchus+Kr%C3%A9m%C3%A8gne

Kilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė

Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.); Tarpukaris (1918-1940 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.)


Nepriklausomos Lietuvos ekonomisto, bankininko, politinio veikėjo Stasio Digrio (1886 m. Bažavalėje – 1959 m. Vienoje) kapas yra Vienos Grincigo kapinėse, įrengta atminimo lentelė.

Stasys Digrys 1909 m. baigė Kauno komercijos mokyklą, 1915 m. – Sankt Peterburgo politechnikos instituto Ekonomikos fakultetą. 1915–17 m. dirbo Rusijos valstybiniame banke Sankt Peterburge, dalyvavo Lietuvos socialdemokratų partijos veikloje. 1917 m. tapo Rusijos lietuvių tarybos nariu, padėjo įkurti Lietuvos atstovybę Petrograde, tvarkė lietuvių grįžimo į Lietuvą reikalus. Bolševikams uždarius atstovybę kalintas. 1919 m. grįžo į Lietuvą, dalyvavo steigiant Taupomąsias valstybės kasas (pirmasis valdytojas), 1920 m. – draudimo bendrovę Lietuva, Kooperacijos banką, Aukštuosius kursus Kaune. 1920–22 m. Steigiamojo seimo narys (nuo Lietuvos socialdemokratų partijos), dirbo Ekonomikos komisijoje. 1922–40 m. Lietuvos banko tarybos narys. 1944 m. pasitraukė į Austriją.

https://www.vle.lt/straipsnis/stasys-digrys/
Užsienio reikalų ministerijos informacija


2018 m. gegužės 26 d. trijų Baltijos valstybių - Lietuvos, Latvijos ir Estijos – valstybingumo šimtmečio proga šių valstybių ambasadoriai bei garbės konsulai kartu su Zalcburgo federalinės žemės valdžios atstovais pasodino ąžuolą etnografijos muziejuje Freilicht, Großgmain mieste, netoli Zalcburgo.

Lietuvos Respublikos ambasados Austrijos Respublikoje informacija


Protestantizmui Mažojoje Lietuvoje skleisti trūko dvasininkų, mokančių vietos gyventojų kalbą. Pirmasis Prūsijos kunigaikštis Albrechtas (Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kazimiero dukters Sofijos Jogailaitės sūnus) 1542 m. įsteigė Karaliaučiaus partikuliarą (aukštesniąją mokyklą) dvasininkams rengti. Vedėju buvo paskirtas kunigaikščio Albrechto padėjėjas Abraomas Kulvietis. Netrukus partikuliaras buvo perorganizuotas į Karaliaučiaus universitetą. A. Kulvietis tapo jo graikų ir hebrajų kalbų profesoriumi. Teologijos katedros vedėju paskirtas prof. Stanislovas Rapolionis. Universitetas įsikūrė Knypavos saloje, kairėje katedros pusėje. Čia universitetas veikė iki 1862 m., kai gavo naujus rūmus Šteindamo rajone.

Karaliaučiaus universitete mokėsi nemažai lietuvių. XVI–XVII a. nebuvo metų, kad Karaliaučiaus universitete nebūtų imatrikuliuoti nors keli studentai lietuviai. Jame mokėsi daugelis būsimų Mažosios Lietuvos protestantų kunigų, lietuviškų raštų autoriai bei vertėjai, Prūsijos valdžios potvarkių į lietuvių kalbą vertėjai. Jame studijavo ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikai bei dėl religinių persekiojimų iš Didžiosios Lietuvos pabėgę inteligentai protestantai. Lietuvių raštijai nusipelnė ir Karaliaučiaus universiteto absolventai vokiečiai.

Karaliaučiaus universitetą baigė B. Vilentas, P. Ruigys, P. Milkus, M. Pretorijus, E. Gizievijus, L. Rėza, F. Kuršaitis ir daugelis kitų Mažosios Lietuvos kultūros puoselėtojų. 1546 m. kunigaikščio Albrechto kvietimu iš Vilniaus į Karaliaučių atvyko ir 1548 m. universitete bakalauro laipsnį įgijo Martynas Mažvydas.

1718 m. buvo įsteigtas Karaliaučiaus universiteto Lietuvių kalbos seminaras, kurį lankė visi Teologijos fakulteto studentai, ketinę dirbti evangelikų kunigais Mažojoje Lietuvoje. Nuo 1744 m. seminaro docentas buvo kalbininkas Povilas Ruigys, parašęs „Lietuvių kalbos pradmenis“, 1779—1781 m. — Zigfridas Ostermejeris, rūpinęsis lietuvių kalbos teisėmis. Lietuvių kalba Karaliaučiaus universitete buvo dėstoma net iki jo uždarymo 1944 m.

1736—1740 m. Karaliaučiaus universitete studijavo Kristijonas Donelaitis. Lietuvių kalbą būsimajam poetui universitete dėstė Francas Albertas Šulcas, liet. kalbos seminaro vedėjas, būsimojo filosofo I. Kanto mokytojas.

Karaliaučiaus universitete profesoriavo vok. orientalistas Peteris Bolenas (1796–1840). Jis drauge su L. Rėza ir J. Foigtu susidomėjo Lietuvos senove, kalba. P. Bolenas vienas iš pirmųjų lietuvių kalbą ėmė lyginti su sanskritu.

Nuo 1823 universiteto archyvo direktorius buvo prof. Johanas Foigtas. Kryžiuočių ordino archyvuose jis rado daug duomenų apie prūsų ir lietuvių kovas su kryžiuočiais, 1836–1861 m. išleido 6 tomų diplomatinių dokumentų rinkinį.

XIX ir XX a. sandūroje Karaliaučiaus universitete dirbo žymūs kalbininkai lituanistai bei baltistai: Georgas Nesselmannas, Peteris Bohlenas, Adalbertas Bezzenbergeri, XX a. I pusėje – Viktoras Falkenhahnas, Richardas Garbe. Jurgis Gerulis (Gerull) buvo Karaliaučiaus universiteto rektorius, įkūrė Baltų kalbotyros institutą (vok. Baltisches Institut).

Karaliaučiaus universitetas – pirmasis lietuvių kultūros židinys, beveik 400 metų žadinęs lietuvių tautinę savimonę, susidomėjimą tautos istorija, kalba, papročiais, tautosaka, dainomis, t. p. padėjęs priešintis germanizacijai (iki nacių įsigalėjimo). Karaliaučiaus universiteto studentai iš Mažosios Lietuvos tapo daugiausiai kunigais ir lietuvių raštijos kūrėjais, o iš LDK bei Didžiosios Lietuvos – labiau valstybės, visuomenės veikėjais. Karaliaučiaus universitetą su daugeliu jo sukauptų kultūros vertybių 1945 pavasarį sunaikino sovietų kariuomenė. Po 1945 Karaliaučiaus universitetas tęsia veiklą Vokietijoje.

Matulevičius Algirdas, Vitkevičius Povilas, https://www.mle.lt/straipsniai/karaliauciaus-universitetas
Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990

Maironis (1862–1932); Liudvikas Rėza (1776–1840); Jonas Gotfrydas Jordanas (1753–1822); Zigfridas Ostermejeris (Siegfried Ostermeyer) (1759–1821); Matas (Motiejus) Pretorijus (apie 1635–1704); Pilypas Ruigys (1675–1749); Frydrichas Kuršaitis (1806–1884); Eduardas Gizevijus (1798–1880); Petras Gotlibas Milkus (Milkė) (apie 1692–1753); Stanislovas Rapolionis (1485–1545); Baltramiejus Vilentas (apie 1525–1587); Abraomas Kulvietis (1510–1545); Simonas Stanevičius (1799–1848); Martynas Mažvydas (1510–1563); Kristupas Hartnochas (Christoph Hartnoch) (1644–1687); Jurgis Sabinas (Georg Sabin) (1508–1560); Jonas Jokūbas Kvantas (Johann Jakob Quandt) (1686–1772); Francas Albertas Šulcas (Franz Albert Schultz) (1692–1763); Jonas Jokūbas Šperberis (1679–1741); Johanas Frydrichas Hohlfeldtas (Johann Friedrich Hohlfeld) (1767–1829); Jurgis I Konstantinas Pliateris (Plioteris) (1810–1836); Peteris Bolenas (Peter van Bohlen) (1796–1840); Johanas Foigtas (Johannes Voigt) (1786–1863); Liudvikas Bačka


Susijusios asmenybės: Vytautas Didysis, Dmitrijus Kaributas, Mykolas Kaributas Višnioveckis, Mykolas Servacijus Višnioveckis
Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a., 16 a., 17 a., 18 a.

Reikšmė Lietuvai: LDK Gediminaičių kilmės kunigaikščių Višnioveckių giminės tėvonija, išlikę jų funduoti pastatai.

Vyšnivecis (Вишнівець/Vyshnivets’) – Gediminaičių kilmės kunigaikščių Višnioveckių giminės tėvonija, privatus miestas. Višnioveckiai, 16–18 a. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, Abiejų Tautų Respublikos kunigaikščių, karalių giminė. Kilusi iš Kairiakrantės Ukrainos. Iš pradžių stačiatikiai, vėliau perėjo į katalikybę. Giminės pradininkas – Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo ir jo antrosios žmonos Julijonos sūnus Kaributas (pakrikštytas Dmitrijumi) todėl Višnioveckiai vartojo ir pavardę Kaributai Višnioveckiai.

Vietovė žinoma nuo 1395 m., kuomet Vyšnivecio miestelį Vytautas davė valdyti Dmitrijui Kaributui. Jis čia pastatė pilį. XVI a. pradžioje čia gyvenusi Kaributaičių giminė pavardę pasirinko pagal miestelio pavadinimą – pasivadino Višnioveckiais. Tokiu būdu vietovė tapo magnatų Višnioveckių giminės tėvonija. Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei Vyšnivecis priklausė iki Liublino unijos.

Abiejų Tautų Respublikoje vienas iš Višnioveckių buvo išrinktas Lenkijos karaliumi ir Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu - 1640 m. Vyšnivecije gimęs Mykolas Kaributas Višnioveckis (valdė 1669–73 m.).

XVIII a. 3-4 deš. Vilniaus vaivada ir LDK didysis etmonas Mykolas Servacijus Višnioveckis atnaujino pilies statinius ir padidino rezidenciją. Jo pastatydinti rūmai - puikus vėlyvojo baroko rezidencinės architektūros pavyzdys. Pats savininkas dalyvavo projektuojant pastatą. Anot amžininko jėzuito Pauliaus Gižickio, Vilniaus vaivada architektūros išmoko užsienio kraštuose. Rūmai pastatyti pagal prancūzų architekto Žako Daprė Blanžėjaus (Jacques Dapres Blangey) projektą. Mykolas Servacijus Višnioveckis buvo paskutinis giminės atstovas, todėl šiam mirus (1744 m., Merkinėje), miestas vedybų keliu atiteko Lenkijos didikams Mniškoms. Pastarieji barokinę rezidenciją padidino ir naujai įrengė. XIX a. dvaro šeimininkai kelis kartus keitėsi, vienu metu priklausė Pliateriams.
 Višnioveckiai ir vėlesni šeimininkai šiuose rūmuose turėjo ypatingai garsią paveikslų galeriją, kurioje  buvo daug Lenkijos ir Lietuvos karalių, kunigaikščių ir magnatų portretų. Tačiau kolekcija XIX a. buvo išvežta ir išparduota. Nemažai darbų iš šios molbertinės tapybos kolekcijos pakliuvo į Vienos, Varšuvos, Krokuvos, Maskvos muziejus. Višnioveckių pilies židiniai dabar puošia Vavelio karališkosios pilies interjerus. Nepriklausomoje Ukrainoje rezidencija restauruota, dabar joje veikia draustinio "Tarnopilio pilys” filialas. Ansamblį sudaro rezidentiniai pasagos plano rūmai su dviem fligeliais, dveji vartai ir XVIII a. įveistas parkas. Anksčiau rūmuose buvo įrengta ir koplyčia bei teatras.
Dvare lankėsi daug garsių istorinių asmenybių – 1781 m. čia susitiko karalius Stanislovas Augustas Poniatovskis su Rusijos didžiuoju kunigaikščiu, būsimu caru Pavlu, čia viešėjo rašytojas Onore de Balzakas. Rūmų ansamblis nukentėjo per abu pasaulinius karus. Tarpukaryje rūmus išpirko ir visuomeniniais tikslais naudojo vietinis lenkų seimelis
Rūmų papėdėje stovi mažutė Viešpaties Žengimo į dangų cerkvė, kurioje palaidoti Višnioveckiai stačiatikiai.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
https://www.vle.lt/straipsnis/visnioveckiai/

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Vietovės

LDK (iki 1569 m.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.)


Radvilų kolekcijos šarvai Filadelfijos meno muziejuje

Filadelfijos meno muziejuje saugomi įvairūs šarvai iš Radvilų kolekcijos, buvusios Nesvyžiaus pilyje - šalmo dalis, žirgo galvos šarvas su Brandenburgo markgrafų herbu, taip pat raižytas plieno šarvas, kuris galėjo priklausyti Mikalojui Kristupui Radvilai Našlaitėliui (1549–1616) arba Kristupui Radvilai Perkūnui (1547-1603).

https://www.vle.lt/straipsnis/nesvyziaus-architektura
https://www.philamuseum.org/collection/object/71358
https://www.philamuseum.org/collection/object/71294
https://www.philamuseum.org/collection/object/71409

Kilnojamasis kultūros paveldas; Kilnojamieji daiktai, susiję su svarbiausiais istoriniais įvykiais, visuomenės, kultūros, karo, sporto, religijų istorija, įžymių žmonių gyvenimu


Jadvyga Jogailaitė - Lietuvos didžiojo kunigaikščio (1440–1492 m.) Kazimiero Jogailaičio ir Elžbietos Habsburgaitės duktė. Vaikystėje ir jaunystėje karalaitė gyveno labai judriai, nes karalius su karaliene daug keliavo po Lenkiją ir Lietuvą – nuo Jadvygos gimimo iki santuokos jos tėvas beveik kasmet keletą savaičių arba mėnesių praleisdavo Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje.

1475 m. įspūdingose vestuvėse Landshute Jadvyga ištekėjo už Bavarijos kunigaikščio Jurgio Turtingojo, Liudviko IX sūnaus. Jadvyga Jogailaitė Jurgio žmona išbuvo dvidešimt septynerius metus, nors iš tikrųjų kartu išgyveno tik dešimt metų. Iš pradžių jų santuokinis gyvenimas klostėsi gerai, pora greitai susilaukė palikuonių. 1485 m. Jurgis pašalino Jadvygą iš Landshuto pilies ir, sekdamas tėvo ir senelio pavyzdžiu, dvidešimt aštuonerių žmonai liepė apsigyventi Burghauzeno pilyje. Paskyręs tinkamą pagal jos rangą dvarą, Jadvygai uždraudė iš jos išvykti. Jadvyga Jogailaitė netikėtai mirė 1502 m. vasario 18 d. Burghausen pilyje. Ji buvo palaidota Raitenhaslach cisterijonų vienuolyne šalia Burghausen miesto. 1803 m., naikinant vienuolyną, jos antkapis buvo sunaikintas. Nepaisant to, toje vietoje bažnyčios grindyse yra įstatyta atminimo lentelė.

Duczmal Małgorzata, Jogailaičiai: biografijų žinynas, Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2012


Istono Marijos Magdalenos lietuvių kapinės


Antanas Mončys 1952 m. Lane (Laon) sukūrė Šv. Marcelio bažnyčiai (Église Saint-Marcel) 14 Kryžiaus Kelio reljefų, skulptūras „Kelių Madona“ ir „Šv. Juozapas“.

Lietuvių skulptorius, tapytojas, piešėjas Antanas Mončys gimė 1921 m. birželio 8 d. Mončių kaime, Kretingos rajone. 1942–1943 m. studijavo architektūrą Vytauto Didžiojo universitete Kaune. 1944–1946 m. pasitraukė į Vakarus, gyveno karo pabėgėlių stovykloje, įsikūrusioje greta Miuncheno. 1947–1950 m. A. Mončys mokėsi Breisgau Freiburgo dailės ir amatų mokykloje, kurią pabaigė įgydamas skulptoriaus diplomą. Kitaip nei daugelis bendramokslių, nepasirinko išvykti į JAV, nors tam ruošėsi. Mokyklos baigimo stipendija suteikė galimybę įsikurti ir mokytis Paryžiuje, vienerius metus lankyti tarptautinę Ossipo Zadkine (1890–1967) studiją prie Didžiosios lūšnos akademijos (Académie de la Grade-Chaumière, 10 Rue de la Grand-Chaumière), įsikūrusią Monmartre. O. Zadkine dirbtuvėje praleisti metai subrandino jaunojo lietuvio ryžtą pasirinkti skulptoriaus kelią.

1951–1952 m. Mončys gyveno ir dirbo Lane (Laon). Tuo metu menininką rėmė Vokietijos laikų bičiulis architektas Francisas Turbilis (1925–1991), sutiktas prancūzų armijos generolo, tuometinio Bado žemės gubernatoriaus Pierreʼo Penneʼo namuose. Pirmasis savarankiškas A. Mončio skulptūros darbas buvo skirtas mecenato F. Turbilio gimtajam miestui. Iš Lano kilęs F. Turbilis bei jo šeima rėmė menininkus, po karo įsikūrusius Pikardijos regione. Pats F. Turbilis reiškėsi kaip dizaineris, kūrė baldus, skulptūras, tapė, dalyvavo parodose, buvo aktyvus XX a. 6–7 deš. Lano kultūros gyvenimo dalyvis. Jis pagelbėjo gauti pirmą kūrybinį užsakymą. Tuo metu restauruojamai XII–XIII a. statytai Šv. Marcelio bažnyčiai (Saint Marcel de Laon) A. Mončys sukūrė 14 Kryžiaus Kelio reljefų, skulptūras „Kelių Madona“ ir „Šv. Juozapas“. Šis ambicingas projektas suteikė galimybę pažinti medžiagą, įgauti darbo įgūdžių, o taip pat, pasitikėjimo kūrėjo jėgomis. Anot A. Mončio kūrybos tyrėjo dailėtyrininko Viktoro Liutkaus, kūrėjo debiutas ir užsimezgę bičiuliški ryšiai prilygo „iniciacijai į gyvenimą, laido atrasti naujus kodus, perprasti iki tol visiškai nepažįstamą aplinką“.

Imdamasis šio projekto menininkas įkūnijo modernistines meno vertybes, kurias papildė itin jautriu asmeniniu prisilietimu prie akmens medžiagos. Kristaus kančios istorijai  menininkas parinko minkštą, porėtą smiltainį, natūraliai įaugantį į šimtametę sakralaus statinio erdvę. Sakytumei paprastai, švelniu rankos prisilietimu savo Via Dolorosa jis perteikė Evangelijos liudijimus, išryškindamas vos vieną-kitą detalę. Neplėtojo siužetinės linijos, atsisakė veiksmo ir aplinkos detalumo. Santūriai jį apibendrino, išryškino kenčiančio Kristaus veidą ir kryžių. Stacijų horizontalės ir Kristaus bei kryžiaus siluetų vertikalumas primena Zadkine harmonijos principą, skiepytą savo mokiniams: „Pasikartojantys apvalumai, lenktos linijos išblukina, paslepia objektą. Siekite lenktų ir tiesių linijų pusiausvyros: tai sukurs įvairovę ir suteiks rafinuotumo.“ Parengiamieji stacijų  eskizai, atlikti guašu ir akvarele, saugomi Antano Mončio namų-muziejaus archyve Palangoje.

Apie „Kryžiaus kelio“ kūrimą 1990 m. A. Mončys pasakojo rašytojui Tomui Sakalauskui: „Buvau nusivylęs tais visais abrozdėliais, kuriuos matydavau bažnyčiose. Kryžiaus kelias pavaizduotas juose su peizažais, su miniom, nesukaupia dvasios. Aš šito norėjau išvengti. Norėjau sukaupti dvasią į patį reikšmingiausią dalyką – į Kristaus tragediją. Apsisprendžiau ją išreikšti Kristaus veidu. Jis dominuoja visuose kelio stotyse. Pirmiausia turėjau išstudijuoti Kristaus gyvenimą. Darydamas piešinius, pats ėjau kartu su juo tuos kelius. [...]. Ėjau sąžiningai, nemelavau. O ką mes galime pasakyti apie mūsų Rūpintojėlį? Nebent tik tai, kad jis išreiškia visų mūsų susirūpinimą. Mes visi esame rūpintojėliai. Todėl nieko nuostabaus, kad į mano Kristaus veidą atėjo Rūpintojėlio dvasia“.

Mončio skulptūros Lane buvo pastebėtos Prancūzijos kultūros spaudoje (Union, La Depeche). Atkreiptas dėmesys į stiprų emocinį kūrinių poveikį, pasiektą naudojant paprastas, bet taurias medžiagas, atlikimą, modernumą. 1953 m. JAV leidžiamo mėnesinio kultūros žurnalo „Aidai“ rugsėjo mėnesio numeryje išspausdintas Paryžiuje gyvenusio A. Mončio bičiulio dailininko Vytauto Kasiulio straipsnis apie Mončio kūrybą. Nepastebėtos neliko ir dvi Šv. Marcelio bažnyčiai kurtos skulptūros. „Švč. Marijos ir Šv. Juozapo skulptūros paprastomis ir tyromis linijomis primena kūrinius, kuriuos mes pratę vadinti primityviais. Čia taip pat randame šiaurės krašto, iš kurio kilęs autorius, bruožų. Iš jų sklinda ramumas, nepaprastas švelnumas, drąsa bei pasiryžimas, ir tai jaudina visus“. Piligrimų globėjos Kelių Madonos veidą įkvėpė skulptoriaus motinos Barboros Mončienės portretas.

Kūrybos periodą Lane Mončys prisiminė taip: „Tai buvo vienas pirmųjų mano susitikimų su akmeniu. Kai sumontavau Kryžiaus kelią, kai kurie parapijiečiai buvo nepatenkinti, kodėl jiems nuvertė spalvotus gipsus, bet buvo ir tokių, kurie labai prisirišo prie tų darbų. Klebonas sakė: padaugėjo lankytojų. Mieste atsirado gerbėjų, kurie man užsakydavo ką nors iš akmens iškalti…“.

1952 m. Šv. Marcelio bažnyčios zakristijoje įvyko pirmoji A. Mončio kūrybos paroda.

1958–1973 m. Paryžiuje, Sèvres g. 78 A. Mončys buvo įsirengęs studiją. 1960–92 m. surengė apie 30 individualių parodų Europoje ir JAV. Dalyvavo Oskaro Milašiaus draugijos veikloje (Association des amis de Milosz), originaliais piešiniais iliustravo O. Milašiaus „Lietuviškas pasakas“ (knygos faksimilė perleista V. Liutkaus ir Vytauto Kasiulio dailės muziejaus iniciatyva 2021 m). 1976 m. jis sukūrė viršelį Algirdo Juliaus Greimo knygai „Apie dievus ir žmones“. Mielai ėmėsi pedagogo darbo, 1973–1991 m. vadovavo  skulptūros kursams Vokietijoje ir Prancūzijoje. 1989 m. lankėsi Lietuvoje. 1992 m. Šiuolaikinio meno centre Vilniuje surengta pirmoji A. Mončio paroda nepriklausomoje Lietuvoje, išleistas katalogas. 1993 m. liepos 10 d. mirė Paryžiuje, perlaidotas Grūšlaukės kapinėse, tėvų kape. Nuo 1999 m. Palangoje veikia Antano Mončio namaimuziejus.

Ilona Mažeikienė

https://www.antanasmoncys.com/


Brazilijos lietuvių sąjunga-Aliança (port. Aliança Lituano-Brasileira) - Brazilijos lietuvių organizacija. Veikia nuo 1931 San Paule. Įkurta kunigo J. Valaičio, S. Puišio-Šakelės, J. Gaurilio ir kitų Brazilijos lietuvių iniciatyva. Iš pradžių vadinosi Lietuvių saviglobos sąjunga Brazilijoje. Nariais galėjo būti ne tik pavieniai asmenys, bet ir organizacijos. Globojo, informavo ir šelpė atvykstančius lietuvius, išlaikė San Paule veikiančias 4 lietuviškas pradžios mokyklas, koordinavo lietuvių visuomeninę ir kultūrinę veiklą, turėjo chorą, scenos mėgėjų, sportininkų būrelius, biblioteką, nekilnojamojo turto. Iki 1940 gaudavo nuolatinę Lietuvos valstybės paramą ir tikslinių paskolų. Netekusi paramos per II pasaulinį karą sąjunga susilpnėjo. Po karo tapo mišria lietuvių ir brazilų šalpos organizacija, remiančia lietuvių visuomeninę ir kultūrinę veiklą.

1999 turėjo moterų sekciją, rengė lituanistikos kursus; buvo apie 250 narių. Rengė įvairius vakarus, minėjimus, ekskursijas, leido biuletenį Sąjunga (Aliança).

Brazilijos lietuvių Sąjungos patalpose saugomi organizacijos archyvai.

Anna Vera Tatarūnienė, https://www.vle.lt/straipsnis/brazilijos-lietuviu-sajunga-alianca

Kilnojamasis kultūros paveldas; Dokumentai


Susijusios asmenybės: Petras Mantigirdaitis, Ona Kiškaitė, Jonas Radvila Barzdotasis, Mikalojus Radvila Juodasis

Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a., 16 a., 20 a.

Reikšmė Lietuvai: Viena iš svarbiausių LDK didikų Radvilų rezidencijų.

Olyka (Олика, Olyka) - vienas gražiausių Voluinės miestelių, minimas dar Laurušavo ir Hipatijaus kronikose (apie 1149 m.). Vietovė nuo 1340 iki 1569 m. priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Vėlesnių laikų Olyką su Lietuva sieja kelis amžius ją valdžiusios Radvilų giminės istorija. Žymiausios Radvilų rezidencijos nuo XVI a. pabaigos buvo Biržai, Kėdainiai, Dubingiai, Olyka, Nesvyžius, Kleckas, Koidanava, Sluckas ir Vilnius.

Miestą XV a. įsteigė įtakingas LDK didikas Petras Mantigirdaitis. Spėjama, kad šios giminės tėvoninės valdos galėjo būti Šalčininkų krašte. Petro Mantigirdaičio vaikaitė Ona Kiškaitė 1513 m. ištekėjo už Jono Radvilos Barzdotojo ir Olyka tapo Radvilų giminės nuosavybe. 1547 m. Mikalojus Radvila Juodasis gavo Nesvyžiaus-Olykos kunigaikščio titulą. Olyka, kaip ir Nesvyžius, Radviloms priklausė apie 400 metų iki pat 1939 m.

Po Liublino unijos 1569 m. miestelis su visa Voluine atiteko Lenkijos Karalystei. Tačiau priklausydama lietuvių kunigaikščių giminei, ir toliau palikė glaudžius ekonominius, kultūrinius ir politinius santykius su LDK.

Paskutinis tiesioginis Olykos paveldėtojas Dominykas Radvila (1786 -1813 m.) mirė Prancūzijoje bevaikis. Paskutinis Olykos valdytojas Jonušas Pranciškus Radvila, 1939 m. prasidėjus Antrajam pasauliniam karui buvo suimtas, o po karo apsigyveno Lenkijoje.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
Blanuca, Andrijus, et al. Ukraina: Lietuvos epocha, 1320-1569. Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2010
https://www.vle.lt/straipsnis/mantigirdai/
https://www.vle.lt/straipsnis/radvilos/

LDK (iki 1569 m.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.); Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.); Tarpukaris (1918-1940 m.)


Susijusios asmenybės: Bona Sforca, Žygimantas Senasis

Susiję laikotarpiai: 16 a., 18 a.

Reikšmė Lietuvai: Vietovė susijusi su LDK valdove Bona Sforca ir Baro konfederacija.

Baras (Бар,Bar) iš pradžių vadinosi Rovas, čia nuo XIV a. stovėjo pilis, kurią sugriovė totoriai. Pirmoje XVI a. pusėje miestą išpirko Lenkijos karalienė Bona Sforca, Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio ir  Žygimanto senojo žmona. Ji nusprendė atstatyti pilį, kuri gintų gyventojus nuo totorių antpuolių. Netoli pilies buvo įkurtas Baro miestas, pavadintas Bonos gimtojo Bario miesto Italijoje garbei. Miestui suteiktas herbas su karalienės inicialais BS. 1540 m. suteikta Magdeburgo teisė.
1768 m. miestas tapo Baro konfederacijos centru. Baro konfederacija – Lietuvos ir Lenkijos didikų katalikų grupuotės sąjunga, sudaryta 1768 m. vasario 29 d. Bare. Konfederacijos tikslas - kovoti prieš Rusijos įtaką Abiejų Tautų Respublikoje, jos statytinį karalių Stanislovą Augustą Poniatovskį, prieš kitatikių (disidentų) teisių sulyginimą su katalikais, ginti valstybinį suverenitetą ir stiprinti federacinę valstybę reformomis. Judėjimo svarbiausias centras buvo Lenkija. Kovos prasidėjo 1768-ųjų balandį ir apėmė beveik visą šalį.

Baro konfederacijos ženklų yra ir Lietuvoje. Žeimių dvaro sodyboje, Jonavos rajone, išlikusi koplyčia, skirta Dominyko Medekšos (LDK valstybinis veikėjas, Radvilų politinis rėmėjas) sūnaus Teodoro, Baro konfederato, žuvusio 1768 m. ties Višakio Rūda, atminimui įamžinti.

Baro konfederacijos pralaimėjimai buvo viena dingsčių Rusijai, Prūsijai ir Austrijai pasidalyti ATR. Baro konfederacija buvo likviduota po I ATR padalijimo. Tuo pačiu visuomenėje tai paskatino reformų poreikį, kuris realizavosi Ketverių metų seimo laikotarpiu.

Blanuca, Andrijus, et al. Ukraina: Lietuvos epocha, 1320-1569. Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2010
https://barokonfederacija.lt/baro-konfederacija/


Kraupiškėnai (vok. Kraupischkehmen, nuo 1938 m. Erdmannsruh) – kaimas 6 km nuo Įsruties, prie Įsruties-Gumbinės kelio, Ungurupės kairiajame krante. Kaimas minimas 1437 m. kaip Spargės (Georgenburgo) dvaro kaimas. Netoliese yra piliakalnis ir senasis kapinynas. Mirusieji palaidoti suriesti, ant šono. Aptikta akmens ir žalvario papuošalų. Apie 1890 m. čia apsilankė Vilius Kalvaitis ir užrašė kaimo vardą – Kraupiškėnai. Sovietmečiu Kraupiškėnai sunaikinti. 1994 buvo tik paplentės sodyba. Vietovardis sietinas su pavarde Kraupas.

Pėteraitis Vilius, Purvinas Martynas, https://www.mle.lt/straipsniai/kraupiskenai
Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990


Kaušiai, Kaušai (vok. 1785 Kauschen, rus. Kašino, Meždurečje), dvaras, kaimas ir seniūnija Ragainės apskrityje, Kraupiško parapijoje, Girėnų valsčiuje, 30 km į pietus nuo Ragainės, 5 km į pietryčius nuo Kraupiško, 3 km į pietus nuo Girėnų, Eimenio upės dešiniajame krante. 1584 minimi Kauschen ir Kauschunen. Eimenio ir Žąsupės santakoje, 0,5 km į pietvakarius nuo Kaušių, yra Skumburių (Žąsupėnų) piliakalnis. Dar vienas piliakalnis yra 2,5 km į pietryčius nuo Kaušių, Eimenio ir Draugupės santakoje.

Kaušiuose 1914 VI 22 mirė tautosakininkas Vilius Kalvaitis. Kelių aplinkinių gyvenviečių liekanos 1994 vadintos Meždurečje. Išliko paminklas mūšyje prie Kaušių 1914 VIII 19 žuvusiems kareiviams ir pašauktiniams su gausiais lietuviškais vardais: Friedrich Onat, Ansas Tidecks, Michel Skirba, Michel Gellszinat, Jurgis Tennigkeit, Fritz Uschkereit, Michael Stauschus ir kitais. Net daug vokiškų pavardžių paminkle įrašytos su lietuviškais vardais: Jurgis Lemke, Ansas Bedarf ir kitais. Tai rodo krašte vyravusių lietuvininkų dideles netektis Pirmojo pasaulinio karo metu.

https://www.mle.lt/straipsniai/kausiai-1


Henriko Dmachausko paminklas žmonai ir vaikams

Dmachauskas Henrikas (bltr. Henrych Dmachouski, lenk. Henryk Dmochowski), (1810-1863), skulptorius, 1830–1831 sukilimo ir 1863–1864 sukilimo dalyvis. Iš dvarininkų. Baigė Vilniaus universitete teisę, studijavo skulptūrą (K. Jelskio mokinys). 1841–51 tobulinosi Dailės mokykloje Paryžiuje, skulptorių F. Rude’o, P. J. Davido d’Angers dirbtuvėse.

Per 1830–1831 sukilimą veikė Trakų apskrityje; sukilimui pralaimint su sukilėliais pasitraukė į Varšuvą; iš čia emigravo į Prancūziją. Ten priklausė Lietuvos ir rusų žemių draugijai. 1833 su J. Zaliwskiu Austrijos valdomoje Galicijoje bandė sukelti valstiečių sukilimą; 1834 suimtas, iki 1837 tardomas, 1837–41 kalintas. 1851–61 gyveno Jungtinėse Amerikos Valstijose. Užsienyje gyveno ir kūrė Henry D. Saunderso slapyvardžiu. Rengiant 1863–1864 sukilimą buvo Dysnos apskrities karinis komisaras, per sukilimą – sukilėlių būrio vadas. Siekė valstiečius aprūpinti žeme. Žuvo per susirėmimą su Rusijos kariniu daliniu.

Marmurinis antkapinis paminklas žmonai Helenai Schaff ir dviems neišgyvenusiems vaikams sukurtas 1857 m. Yra Filadelfijos Laurel Hill kapinių pietinėje dalyje.

Indriulaitis Aleksandras, Sliesoriūnas Feliksas, https://www.vle.lt/straipsnis/henrikas-dmachauskas/

https://nwlocalpaper.com/a-love-to-remember

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Paminklai


Šv. Kazimiero bažnyčia ir vienuolynas Broktone

Pirmieji lietuviai Broktone apsigyveno 1884 m. Dauguma jų kūrėsi Montelio priemiestyje (kolonija vadinta „lietuvių kaimu”), dirbo avalynės fabrikuose, ūkiuose ir įvairiose dirbtuvėse. 1898 m. įsteigta Šv. Kazimiero lietuvių parapija, o prieš Pirmąjį pasaulinį karą įrengta laikina bažnyčia. 1945 m. į Broktoną atsikėlė Nukryžiuotojo Jėzaus seserų kongregacija, įsteigtas vienuolynas. 1953 m. kunigo K. Urbonavičiaus rūpesčiu pastatyta nauja bažnyčia. Tuo metu Broktono lietuvių parapijai priklausė apie 3000 lietuvių[1]. Nors bažnyčia statyta 1953 m., jo architektūrinė raiška konservatyvi, istoristinė. Kiek tolėliau nuo bažnyčios, atokioje sodyboje įsikūrusi Jėzaus seserų kongregacija, turėjo užmojų pastatyti dar vieną sakralinės paskirties pastatą Broktone – koplyčią[2]. Projektinius pasiūlymus pastatui parengė architektas Jonas Mulokas. Šis sumanymas taip ir liko neįgyvendintas, todėl (lietuviams nebepriklausanti) Šv. Kazimiero bažnyčia yra svarbiausias architektūrinis liudijimas apie čia gyvenusią bendruomenę.

Vaidas Petrulis

[1] Pagal: Brocton. Visuotinė lietuvių enciklopedija, prieiga per internetą: https://www.vle.lt/straipsnis/brockton/.

[2] Numatoma pastatyti naują šventovę. Draugas, 1956 m. sausio 21 d., p. 5.


Susijusios asmenybės: Jurgis Narimantaitis, Jogaila, Vytautas

Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a., 16 a.

Reikšmė Lietuvai: Vietovė susijusi su Gediminaičiais, išlikusi Jogailos funduota bažnyčia.

Liubomlis (Любомль, Lyuboml’) nuo 1340 m. priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XIV a. II p. vietovę valdė Gedimino sūnaus Narimanto pirmasis sūnus Jurgis Narimantaitis. XIV a. pabaigoje – XV a. pradžioje čia buvo medinė pilis. Apie ją primena išlikę žemės pylimai greta centrinės miesto aikštės.

1392 m. mieste lankėsi Jogaila, kuris čia susitiko su Vytautu. Miestas Jogailai patiko ir 1412 m. jis čia fundavo mūrinę gotikinę Šv. Trejybės bažnyčią. Šventovė daug kartų perstatyta.

1541 m. miestas gavo Magdeburgo teises.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
https://www.vle.lt/straipsnis/jurgis-narimantaitis/


Juozas Lanskoronskis (1893 m. Žąsiškiuose - 1980 m. Belgijoje) - Lietuvos kariuomenės veikėjas. Dalyvavo kovose su Sovietų Rusijos, bermontininkų ir Lenkijos kariuomene. Kartu su S. Pundzevičiumi parengė Giedraičių mūšio operacinį planą. 1922 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus, vėliau juose dėstė. 1922–1923 m. mokėsi Saint-Cyro aukštojoje karo mokykloje Prancūzijoje, 1926–29 m. mokėsi Belgijos karo akademijoje. 1930–34m. buvo Vyriausiojo kariuomenės štabo Antrojo (informacijos) skyriaus viršininkas. 1934–37 m. buvo Šeštojo pėstininkų pulko vadas ir Klaipėdos įgulos viršininkas. Nuo 1937 m. Lietuvos karo atašė Prancūzijoje ir Belgijoje. Parašė knygas Kariuomenės organizacijos bruožai (1927 m.), Bendroji taktika (1930 m.). 1940 m. SSRS okupavus Lietuvą į ją negrįžo. Dalyvavo Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto veikloje. Apdovanotas Vyčio Kryžiaus, Gedimino, Vytauto Didžiojo ordinais.

Lietuvos kariuomenės pulkininko J. Lanskoronskio kapas yra Ixelles kapinėse Briuselyje.

Tamašauskas Kazimieras, https://www.vle.lt/straipsnis/juozas-lanskoronskis/
Užsienio reikalų ministerijos informacija


Oskaras Milašius (Oscar Vladislas de Lubicz-Milosz, Oskaras Vladislovas Liubičius-Milašius) - prancūzų kalba rašęs rašytojas ir poetas, Lietuvos diplomatas. Gimė 1877 m. gegužės 28 d. Čerėjoje, Vitebsko srityje, dabartinėje Baltarusijoje. Kilęs iš Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorų. 1919 m. Oskaras Milašius buvo pakviestas dalyvauti svarbioje Paryžiaus taikos konferencijoje, Lietuvos delegacijoje. Aristokratiškų manierų džentelmenas, prancūziškai rašęs eiles, kaip tik tuo metu save identifikavo kaip lietuvį, mokėjo daug kalbų, šiek tiek išmoko lietuviškai ir konferencijose pristatinėjo Lietuvą – „nuostabią, lakią, paslaptingą, šlamančią šalį, (...) Gedimino ir Jogailos žemę“. Turėjo subtilų humoro jausmą, vadino save Don Kichotu, kovojančiu su lenkų slibinais ir pasaulio galiūnais. „Tai buvo perlas, kurį suradome Paryžiuje“, – atsiminimuose rašė signataras Petras Klimas vyresnysis. 1920–25 m. O. Milašius buvo oficialus Lietuvos atstovas Prancūzijoje, 1925–38 m. Lietuvos atstovybės Paryžiuje patarėjas.  Prancūzijos literatūroje rašytojo kūryba užima svarbią vietą, jo talentą vertino ir Oskaras Vaildas. O. Milašius į prancūzų kalbą išvertė įvairios lietuvių tautosakos, ją populiarino. Rašytojas mirė 1939 kovo 2 d., prie Paryžiaus esančiame Fontenblo (Fontainebleau) mieste, kur ir yra palaidotas ("division B" sektorius).

https://www.vle.lt/straipsnis/oskaras-milasius/
https://www.amisdemilosz.com/
Linas Maknavičius, „Prancūzijos lietuvių bendruomenė: istorija ir dabartis", Versus aureus, Vilnius, 2009


„Mindaugas“ - Argentinos lietuvių katalikų kultūros ir savišalpos draugija, įkurta 1931 Beriso mieste. Pagrindinis organizacijos tikslas – išlaikyti ir puoselėti lietuvybę. 1959 02 draugija įsigijo nuosavas patalpas.

21 a. 2 dešimtmetyje draugija turėjo chorą (įkurtas 1986), vaikų ansamblį Pumpurėlis, jaunimo ir suaugusiųjų tautinių šokių grupes. Mindaugas rengia Vasario 16, Mindaugo karūnavimo, Motinos dienos švenčių minėjimus, stovyklas, dalyvauja emigrantų šventėse. 1931 turėjo 31, 1935 – 234, 2008 – 88 narius.

2020 m. menininkas Cristian Del Vitto „Mindaugo“ draugijos patalpose sukūrė karalių Mindaugą vaizduojantį sgrafitą.

https://www.vle.lt/straipsnis/mindaugas-1
http://muralismoenruta.blogspot.com/2020/03/mural-homenaje-al-rey-mindaugas.html


Rosarijus (Rosario) - miestas Argentinos rytuose, Santa Fe provincijoje, į šiaurės vakarus nuo Buenos Airių, Paranos dešiniajame krante. Tai trečias pagal gyventojų skaičių (po Buenos Airių ir Kordobos) Argentinos miestas.

1961 m. lietuvių bendruomenės iniciatyva mieste Lietuvos vardu pavadinta gatvė - Avenida Lituania. Lietuvos gatvėje stovi paminklas Evai Peron, dar žinomai kaip Evita.

20 a. pradžioje Rosarijuje įsikūrė pirmieji lietuviai. 1907 įkurta Krivių krivaičio draugija (nuo 1912 Aušros žvaigždė), 1926 – Lietuvių darbininkų apšvietos draugijos Pietų Amerikoje skyrius, 1927 – Dailės meno būrelis (1934 pertvarkytas į Lietuvių liaudies teatro sekciją, turėjo chorą Banga), 1934 – Lietuvos draugija, Šv. Kazimiero draugija (1950 pertvarkyta į Rosario lietuvių bendruomenę), 1947 – Lietuvių visuomeninis klubas. Daugiausia lietuvių į Rosarijų atvyko 1924–30. Iš pradžių nemažai jų dirbo skerdyklose ir fabrikuose, vėliau dalis tapo smulkiais pramonininkais ir prekybininkais. 1961 Rosarijuje gyveno apie 1000 lietuvių.

1954 kunigo J. J. Jakaičio rūpesčiu įkurta Šv. Kazimiero parapija ir vienuolynas, 1964 pastatyta pradinė lietuvių mokykla República de Lituania. 1963 Rosario lietuvių bendruomenės rūpesčiu išleista knyga Lietuviai Argentinoje. 1967 bendruomenė dalyvavo Rosario centrinio pašto rūmuose surengtoje fotografijos parodoje. 1967 kunigo Juozo Margio iniciatyva įkurtas vaikų ansamblis Vabaliukai.

Bendruomenė siekia išlaikyti lietuvių kalbą ir kultūrą, daug darbo atlieka savo jėgomis, kviečiasi pranešėjų ir meno sambūrių iš Buenos Airių ir Córdobos lietuvių kolonijų. Rosario veikia Lietuvos Respublikos garbės konsulatas Santa Fé provincijai.

https://www.vle.lt/straipsnis/rosario
https://www.vle.lt/straipsnis/rosario-lietuviu-bendruomene


Susijusios asmenybės: Vytautas Didysis, Teodoras Ostrogiškis, Jonušas Ostrogiškis

Susiję laikotarpiai: 14 a., 17 a.

Reikšmė Lietuvai: Svarbi LDK bajorų ir kunigaikščių Ostrogiškių pilis ir vienuolynas

Ostrogo priemiestis Mežyričas (Межиріч, Mezhyrich) įsikūręs Svitenkos ir Vilijos upių santakoje, iš čia ir pavadinimas (išvertus reikštų - Tarpupis). Atkarpa nuo vietovės iki Ostrogo dėl apylinkių vaizdingumo iki šiol vadinama „Belmaž“ (nuo prancūzų belle image – gražus vaizdas).

Vietovė pirmą kartą paminėta 1396 m., kai Vytautas jos valdą dovanojo Ostrogiškių protėviui kunigaikščiui Teodorui Ostrogiškiui.

Mežyričas ypač sustiprėjo XVII a., kai po Liublino unijos priklausė Lenkijos Karalystei. 1605 m. miestas Jonušo Ostrogiškio pastangomis gavo Magdeburgo teises, buvo pastatyta rotušė, pirtis ir prekybos halės.

Jonušas Ostrogiškis 1606-1612 m. fundavo pranciškonų vienuolyną, kuris įsikūrė nuo XV a. vidurio Mežyriče buvusioje mūrinėje pilyje ir Švč. Trejybės cerkvėje. Vertingiausia cerkvės interjere - stebuklingasis Mežyričo Dievo Motinos atvaizdas, kurį Ostrogiškiai gabendavosi kartu su savimi į karo žygius. Pilies aptvaro kampuose buvo pastatyti keturi apvalaus plano triaukščiai renesansiniai gynybiniai bokštai, visuose trijuose bokštų aukštuose įrengtos šaudymo angos. Lemtingi Mežyričui buvo 1648 m., kuomet jį sugriovė Bogdano Chmelnickio vadovaujami kazokai. Vienuolyno pastatai vėliau buvo atstatyti. Šv. Trejybės cerkvė, buvusi gotikinė, kelis kartus stipriai rekonstruota, XIX a. pabaigoje įgijo neobizantinei architektūrai būdingus bruožus. Dabar šis stačiatikių sakralinis ansamblis yra vienas vertingiausių Vakarų Ukrainos architektūros paminklų.

Mežyriče taip pat yra išlikę XVII a. gynybinės sistemos fragmentas – Zaslavlio vartai ir specifinis statinys - galingas pečius laukuose – skirtas vienuolyno-pilies apsaugininkams sušilti šaltu metų laiku.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
https://www.vle.lt/straipsnis/ostrogiskiai/


Lauko akmenų tinkuota vienabokštė bažnyčia pastatyta 1567 m. ar keleriais metais vėliau. Ji 1623, 1627, 1668, 1706, 1719 m. ir vėliau perstatinėta, gražinta. 1860 m. išmūryti storasieniai, aukštu bokštu gotikos stiliaus maldos namai, išlikę iki mūsų dienų.

Per 1709–1711 m. maro epidemiją išmirė Geldapės parapijai priklausantys Dombrovkos, Tomalaukių, Prosnitos sodžių gyventojai - Sumonų kaime iš 266 liko gyvi tik po vieną vyrą, moterį ir vaiką. Per vokiškąją kolonizaciją čia apsigyveno daug ateivių.

Nuo 1787 m. Geldapėje dirbo lietuviško giesmyno parengėjas Karolis Gotardas Keberis, 1811–1822 m. – Martyno Liudviko Rėzos vienas svarbiausių padėjėjų rengiant 1816 m. lietuvišką Biblijos laidą Johannas Gottfriedas Jordanas. Lietuvių kalba pamaldos laikytos nuo Geldapės parapijos įkūrimo pradžios, bet, lietuvių skaičiui sumažėjus, jų atsisakyta apie 1878 m.

Juška Albertas, https://www.mle.lt/straipsniai/geldapes-parapija

LDK (iki 1569 m.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.); Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.)

Jonas Gotfrydas Jordanas (1753–1822); Karolis Gotardas Keberis (Karl Gotthard Keber) (1756–1835)


Klarks Samito Dievo Apvaizdos tautinės parapijos kapinės

Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Dunilovas pirmą kartą paminėtas 1473 m. Iki XVI a. vidurio jis priklausė kunigaikščiams Alšėniškiams. 1551 m. vyskupas Paulius Alšėniškis šias žemes testamentu užrašė valdovui Žygimantui Augustui, o šis — 1567 m. jas dovanojo Mikalojui Kristupui Radvilai. Vėliau Dunilovą valdė Dolmat—Isaikovskiai ir kitos giminės.

Parapinė bažnyčia pastatyta 1624 m. Kiek vėliau, 1683 m. Elžbieta Isaikovskytė čia įkurdino dominikonų vienuolius, kuriems 1683 m. pastatė dar vieną medinę bažnyčią bei vienuolyną. Bažnyčiai padovanotas Vilniaus vyskupo Mikalojaus Stepono Paco iš Florencijos parvežtas Loreto Dievo Motinos paveikslas, greitai ėmęs garsėti malonėmis.

1769—1773 m. pastatyta mūrinė, išraiškingo vėlyvojo baroko silueto, Švč. Trejybės bažnyčia. Caro valdžiai vienuolyną uždarius, 1866 m. ji paversta cerkve ir katalikams grąžinta tik 1919 m. Sovietmečiu, 1949 m. šventovė uždaryta antrą kartą ir paversta sandėliu. Tikintiesiems grąžinta 1989 m. Senasis stebuklingasis paveikslas joje neišliko, dabar altoriuje — XIX a. Švč. Mergelės Marijos atvaizdas, taip pat garsėjantis malonėmis

Klajumienė, Dalia, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Žygimantas Augustas (1520–1572); Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis (1549–1616); Alšėniškiai; Povilas (Paulius) Alšėniškis (apie 1490–1555); Elžbieta Isaikovskytė; Mikalojus Steponas Pacas (apie 1623–1684)


Spėjama, kad šiuo metu Zamoscėje veikianti katalikų Šv. Barboros bažnyčia buvo pastatyta evangelikams reformatams, kurios XVII a. pirmoje pusėje rėmė Slucko kunigaikštystės savininkai Jonušas ir Boguslavas Radvilos. Šventovės architektūra turi bendrumų su kitomis XVII a. pirmos pusės Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės evangelikų reformatų bažnyčiomis. Architektūra archaiška: pastatas kompaktiškas, jo išraiška paprasta, rūsti. Duris rėmina arka su masyvių akmenų (rustų) apvadu. Sienos storos, skaidytos su giliomis arkinėmis langų angomis. Virš presbiterijos išliko cilindrinis skliautas, dekoruotas rombiniu stiuko ornamentu. Jis primena vėlyvosios gotikos nerviūrinius skliautus.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Boguslavas Radvila (1620–1669); Jonušas Radvila (1612–1655)


Žinomas JAV tapytojas, grafikas ir fotografas gimė 1898 rugsėjo 12 d. Kaune, staliaus Joshua Hessel ir Gittel (Lieberman) Shan šeimoje. 1906 m. šeima emigravo į JAV ir apsigyveno Niujorke, Brukline.

1913–1917 m. dirbo pameistriu litografijos dirbtuvėje. 1916 m. studijavo meną Niujorko koledže, 1919 m. – studijavo biologiją Niujorko universitete. 1921 –1922 m. studijuoja Niujorko nacionalinėje dizaino akademijoje.

1924 m. Benas Šanas susituokė su Tillie Goldstein (1897–1951).

1924–1925 m. ir 1927–1929 m. keliavo po Šiaurės Afriką bei Europą.

1930 m. įvyko pirmoji personalinė paroda Edith Halpert's miesto galerijoje (angl. Edith Halpert's Downtown Gallery) Niujorke.

1933 m. pradėjo domėtis sienų tapyba; buvo Diego Riveros (1886–1957) asistentas kuriant freską Rockefellerio centrui Niujorke.

1935 m. susituokė su foto žurnaliste Bernarda Bryson Shahn (1903–2004).

1947 m. retrospektyva Modernaus meno muziejuje (MOMA) Niujorke, 1962 m. – „Ben Shahn“ Palais de Beaux Art Briuselyje, Nacionalinėje modernaus ir šiuolaikinio meno galerijoje Romoje, Albertina muziejuje Vienoje.

Augantį menininko pripažinimą liudijo taip pat ir tai kad svarbiausi JAV muziejai įsigijo jo kūrinių ir kad jam buvo suteikti Princetono ir Harvardo universitetų garbės daktaro vardai, jis išrinktas nariu į Amerikos meno ir mokslo akademiją, Nacionalinį meno ir literatūros institutą, Florencijos meno akademiją.

Ben Šanas atstovavo šaliai ir svarbiausiose parodose Europoje. 1954 m. jis reprezentavo JAV šalies paviljone Venecijos bienalėje ir Dokumenta Kaselyje (1959, 1964, 1977).

1969 m. kovo 14 d. Ben Šanas mirė Niujorke.

Po menininko mirties buvo surengta eilė retrospektyvinių parodų svarbiuose JAV muziejuose, tarp jų: 1969 m. “Ben Shahn: A Retrospective Exhibition” (Ben Shahn. Retrospektyva) Naujojo Džersio valstijos muziejuje ir „The Collected Prints of Ben Shahn“ (Ben Shahn. Rinktinė lakštinė grafika) Filadelfijos meno muziejuje, Pensilvanija.

2000–2001 m. paroda “Ben Shahn's New York: The Photography of Modern Times” (Ben Shahn‘s New York: Modernaus laiko fotografija) Harvardo meno muziejaus padalinyje – Fogg muziejuje, Masačusetse.

Vienas žymiausių amerikiečių menininkų realistų Benas Šanas savo kūryba siekė inspiruoti politinius ir socialinius pokyčius.

1931–1932 m. nutapęs 26 guašų ir dviejų didesnio formato drobių ciklą „Sacco ir Vanzetti kančia“ Benas Šanas sulaukė publikos kaip ir kritikų pripažinimo. Daugelio amžininkų akyse šie italų emigrantai darbininkai neteisingai apkaltinti ir nuteisti myriop tapo kankiniais.

Paveiksle „Sacco ir Vancetti kančia“ (saugomam Whitney Amerikos meno muziejuje Niujorke) teismo rūmų fone prie atvirų karstų su nuteistųjų kūnais stovi teisėtvarkos atstovai. Amerikiečių meno istorikė Annelise K. Madsen rašo: „Taupia ir tuo pačiu metu ekspresyvia kalba Šanas ramų Sacco ir Vancetti orumą prieš pastato persirengusių teisėjų autoritetui, aukštoms skrybėlėms, akademiniam įmantrumui, su kuriais vykdomas teisingumas. Plokšti spalvų plotai, kaligrafiškos linijos bei išdidintos atskiros formos kompozicijai suteikia tiesioginį ir politinį krūvį.“ Menininko satyrinės vizijos poveikį dar labiau sustiprina tai, kad pasakojama polemiška neseniai įvykusi istorija.

Taip ir gausiuose kituose socialiai kritiškuose tapybos paveiksluose ir grafikos kūriniuose menininkas realistinę plastinę kalbą derins su alegorijomis, dažnai pasitelkdamas ir tekstinius elementus. Kaip išeities taškas daugeliui šių kūrinių Ben Šanui pasitarnauja jo paties darytos fotografijos.

Meno istorikas Wieland Schmied (1929–2014) apibūdina Ben Šaną kaip „Vienintelį genialų socialinio realizmo atstovą Amerikoje“: Šanas tapo <...> žmones, dulkes, purvą, atsitiktinius kasdienybės dalykus, viską nuo labiausiai nutolęs nuo bet kokio stilizavimo, dizaino, taip vadinamos „gražios formos“. Šano pasaulyje niekas nefunkcionuoja. Jo žmonės – kenčiančios, nelaimingos teisingumo sistemos aukos, jie slampinėjantys bedarbiai, klibinkščiuojantys su ramentais, atsiduodantys pigioms pramogoms... Šanas yra amerikietiška Grosz‘o Berlyno metų paralelė. Tik jo paveikslus mažiau persmelkia kartėlis nei vokiečio. Jie ne tiek kaltintojo kreipimasis kiek užuojautos liudijimai.“

Didžiosios depresijos metais Ben Šanas aktyviai dalyvavo ir federalinės valdžios visuomeninių pastatų programose. Jis kūrė freskas bei didelio formato tapybos kūrinių grupes visuomeniniams pastatams ir agitacinius plakatus. 1937–1938 jis nutapė didelę freską visuomeniniam federaliniam gyvenamųjų namų statybos pastatui Niu Džersyje Ruzvelto mieste ir (1938 –1939) trylika didelio formato paveikslų Bronkso centriniam paštui.

Ben Šanas – JAV meno istorijoje svarbus ne tik kaip tapytojas, grafikas, bet ir kaip fotografijos menininkas.

1929–1930 m.  dirbtuvę jis nuomojosi kartu su draugu Walkeriu Evansu (Walker Evans, 1903–1975) – vienu garsiausių to meto amerikiečių fotografų. Šis ir paskatino tapytoją susidomėti fotografija. Ben Šanas ankstyvuoju periodu išgarsėjo žanrinėmis scenomis iš Niujorko gatvių. Jis išnaudojo portatyvinės 35 mm Leica kameros suteikiamą galimybę fotografuoti spontaniškai, fotografuojamiesiems nepastebint. Čia kaip ir sekančiam etape fotografas dėmesį sutelkia į pažeidžiamiausius socialinius sluoksnius.

Prezidentui Ruzveltui Franklinui (1882–1945) įkūrus informacijos ir pagalbos organizacijos programą talentingų fotografų grupė buvo siunčiama dokumentuoti tragiškas ekonominės depresijos pasėkmes. Nuo 1935 metų taip atsirado 270 000 nuotraukų trisdešimtųjų metų skurdo panoramos archyvas atskleidžiantis politinių, moralinių ir ekonominių reformų būtinybę. Nuo pat pradžių šiame projekte rekomenduotas Walkerio Evanso dalyvavo ir Ben Šanas. Jis kartu su Walkeriu Evansu ir Dorothea Lange (1895–1965) vyko į Pietų valstijas ir sukūrė ten sukrečiančius darbininkų ir fermerių darbo ir gyvenimo socialinių sąlygų dokumentinius vaizdus.

Ben Šano kūriniai saugomi visoje eilėje svarbių JAV muziejų: Moderniojo meno muziejus (Museum of Modern Art, MoMA), Whitney Amerikos meno muziejus (Whitney Museum of American Art), Žydų muziejus (Jewish Museum) visi Niujorke, Filadelfijos meno muziejus (Philadelphia Museum of Art), Harvardo meno muziejus (Harvard Art Museum) ir Nacionalinis Tiseno-Bornemisos muziejus (Thyssen-Bornemisza National Museum) Madride, Vatikano muziejus (it. Musei Vaticani) Romoje.

Prof. dr. Raminta Jurėnaitė

Niujorko MoMA muziejuje saugomi Beno Šano kūriniai: https://www.moma.org/artists/5366

Kilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė; Fotografijos, kino juostos ir jų negatyvai


Detroito Dievo Apvaizdos lietuvių bažnyčia


Susijusios asmenybės: Anastasija Alšėniškė, Ana Zaslavska, Jonas Fiodorovičius Čartoriskis
Susiję laikotarpiai: 16 a.

Reikšmė Lietuvai: Evangelija susijusi su LDK didikų giminėmis Alšėniškiais, Zaslavskiais, Čartoriskiais.

Peresopnitsos evangelija - tai XVI a. rankraštis, seniausiais evangelijos tekstas rusėnų kalba, kurią ukrainiečiai laiko senąja ukrainiečių kalba. Renesansinį rankraštį sudaro 482 ornamentuoti puslapiai, keturios evangelijos ir evangelistų piešiniai. Rankraštį Peresopnitsos vienuolyne per penkis metus (1556–1561 m.) iliustravo Michailas Vasiljevičius ir nežinomas raštininkas vadovaujamas vertimą paruošusio archimandrito Grigaliaus. Iki šios evangelijos pasirodymo, evangelijos buvo rašomos bažnytine slavų kalba. Rusėnų kalba šiame regione buvo kasdieninė ir visuomenei suprantamesnė, todėl religinių tekstų rengimas "liaudies kalba", neabejotinai buvo veikiamas XVI a. protestantų idėjų.

Peresopnitsos evangelija yra glaudžiai susijusi su Lietuvos Didžiąja Kunigaikštyste - ji sukurta LDK priklausiusiose žemėse, o ją fundavo LDK didikų giminės.

Rankraštis pradėtas ruošti 1556 m. Iziaslave, dabartinėje Chmelnyckio srityje, o baigtas Peresopnitsoje, dabartinėje Rivnės srityje. Iki Liublino unijos 1569 m. šios žemės priklausė LDK. Rankraštį fundavo Anastasija Zaslavska (1510-1561) ir jos dukra Ana su vyru Jonu.
Anastasija Zaslavska, iki vedybų Anastasija Alšėniškė - Jurgio Alšėniškio (m.1536) duktė. Alšėniškiai, XIII–XVI a. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės žemių kunigaikščių giminė, priėmusi stačiatikių tikėjimą. Anastasija Alšėniškytė apie 1529 m. ištekėjo už Kuzmos Ivanovičiaus Zaslavskio (m.1556). Zaslavskiai - XV–XVII a. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kunigaikščių giminė, Ostrogiškių atšaka, nuo 1450 m. valdžiusi Zaslavą (dabar Iziaslavas, Voluinėje).

Anastasijos dukra Ana (m. 1590) ištekėjo už Jono Fiodorovičiaus Čartoriskio (1518–1567 m.). Čartoriskiai - Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikų giminė, kildinusi save iš Gediminaičių.

XVII a. Peresopnitsos evangeliją Ukrainos etmonas Ivanas Mazepa padovanojo Perejaslavo cerkvei, kurioje rankraštis buvo naudojamas pamaldose. Per karus evangelija buvo išvežta į Rusiją, vėliau laikyta Kijevo Pečiorų lauroje kur buvo atsitiktinai surasta XX a. Iš čia rankraštis perduotas Nacionalinei Ukrainos bibliotekai, kur yra saugomas iki šiol.
Peresopnitsos evangelija buvo pirmasis bandymas normalizuoti rašytinę rusėnų kalbą. Ne visos kaimyninės tautos taip greitai išsivertė evangelijas į šnekamąsias kalbas. Pavyzdžiui evangelijos rusų kalba pasirodė tik XIX a.
Šio rankraščio svarbą įrodo tai, kad nuo 1991 m. Ukrainos prezidentai ant Peresopnitsos evangelijos priima priesaiką.

Peresopnitsos evangelijos fundatorei Anastasijai Alšėniškei Dubrovycioje yra pastatytas paminklas. Čia taip pat stovi paminklas ir kitai XVI a. Alšėniškių giminės atstovei, Stačiatikių bažnyčios šventąjai Julijonai Alšėniškei. Daugiau: Dubrovycia

https://www.bbc.com/ukrainian/blogs-russian-46155421
https://www.vle.lt/straipsnis/alsenu-kunigaiksciai/
https://www.vle.lt/straipsnis/zaslavskiai-1/
https://www.vle.lt/straipsnis/cartoriskiai/

Kilnojamasis kultūros paveldas; Inkunabulai ir rankraščiai, žemėlapiai ir natos, knygos ir kiti leidiniai


Alšėnų Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia ir vienuolynas

Bažnyčią ir vienuolyną fundavo LDK pakancleris Povilas Steponas Sapiega, 1618 m. bažnyčia iškilmingai pašventinta, perstatyta 1774 m. vėlyvojo baroko stiliumi. Bažnyčia - bazilikinis stačiakampio plano su pusapvale apside, bebokščiu fasadu pastatas. Prie bažnyčios iš pietvakarinės pusės prišlieti vienuolyno korpusai sudarė uždarą kiemą. XIX a. pr. priešais bažnyčią pastatyti klasicizmo stiliaus vartai-varpinė. Bažnyčioje išlikęs vertingas XVIII a. vidurio interjeras, ypač iliuzine tapyba atliktas centrinis altorius (apie 1790 m., vaizduojama scena – Jonas Krikštytojas krikštija Jėzų; altorius-freska restauruota 2006-2007 m. lenkų restauratorių).

Bažnyčioje specialiai įrengtoje koplyčioje buvo palaidotas fundatorius Povilas Steponas Sapiega ir trys jo žmonos. Iš šaltinių žinoma, kad antkapis kompozicija priminė Leono Sapiegos ir dviejų jo žmonų antkapį Vilniaus Šv. Mykolo Arkangelo bažnyčioje. XVIII a. bažnyčią rekonstruojant šis vertingas antkapinės renesanso skulptūros paminklas buvo išardytas, išliko tik epitafinės lentos su figūromis. Iki šiol bažnyčios šoninėje (dešiniojoje) navoje išlikusi XVIII a. freska – tapyta epitafija su kunigaikščių Sapiegų herbu, o antkapinės skulptūros išgabentos į Baltarusijos Mokslų akademijos Baltarusijos senosios kultūros muziejų Minske.

XX a. 5 dešimtmetyje bažnyčia uždaryta, įsteigtos dirbtuvės; 1990 m. grąžinta tikintiesiems.

Prie bažnyčios veikęs pranciškonų vienuolynas uždarytas 1832 m., dalis pastatų sugriauta, o likusiuose įkurtos kareivinės. Po II Pasaulinio karo čia buvo sandėlis, vaikų namai ir mokykla internatas. Architektūrinis ansamblis kaip tik tuomet labiausiai ir nukentėjo. Dabar dalis vienuolyno pastatų grąžinta pranciškonams, likusioje dalyje veikia Valstybinio Baltarusijos meno muziejaus filialas.

Vitkauskaitė Dalia, Vilniaus universiteto projektas „Magnus Ducatus Lithuaniae“, http://www.mdl.projektas.vu.lt/


Latvijos nacionaliniame dailės muziejuje Rygoje saugomi Povilo Puzino paveikslai: „Snikės smuklė“ (1932 m.), „Peizažas“ (1929 m.), „Bulvių kasėja“ (1943 m.), „Medžiai ir bičių avilys“, „Sodyboje“ (1932 m.), „Tinklas“ (1943 m.), „Pavakarė“.

Povilas Puzinas (1907 m. Rygoje - 1967 m. Niujorke) - lietuvių tapytojas. 1921–22 m. mokėsi Rygos kultūros skleidimo draugijos piešimo mokykloje, lankė K. Miesnieko, L. Liberto, U. Skulmės piešimo pamokas. 1932 m. baigė Latvijos dailės akademiją (V. Purvīčio peizažo studiją). Nuo 1937 m. gyveno Lietuvoje. Dėstė piešimą Panevėžio berniukų gimnazijoje, Kauno taikomosios dailės institute. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1947 m. išvyko į Jungtines Amerikos Valstijas. 1961 m. Niujorke įsteigė privačią dailės studiją ir jai vadovavo.

1938–41 m. Panevėžio katedros šoninėms navoms nutapė 8 didelio formato paveikslus Šventojo Rašto tematika, freskomis ištapė lubas. Nutapė religinių paveikslų Panevėžio marijonų noviciato koplyčiai ir Smilgių bažnyčiai. Mėgo studijuoti gamtą. Sukūrė peizažų (vienas mėgstamiausių dailininko žanrų): Pilka diena (1932), Į bažnyčią (1938), Šienapjūtė (1939). Vyrauja santūrus koloritas, pagyvintas figūrų ar bažnyčių bokštų dėmėmis. Dažniausiai balta, juoda ir ruda spalvomis perteikė gamtos įvairų apšvietimą, lyrinę nuotaiką, subtilią šiltų ir šaltų spalvų dermę. Nutapė natiurmortų, portretų, juose vaizdavo paprastus arba gyvenimo nuskriaustus žmones – žvejus, tremtinius, gatvės muzikantus (Pabėgėlė 1950, Motina ir vaikas, Dvidešimtojo amžiaus madona, abu 1951 m.). Jungtinėse Amerikos Valstijose nutapė apleistų pajūrio barakų, lūšnynų kvartalų vaizdų (Skalbimo diena Harleme, Užmiršta gatvė, Charlie’o namas, visi 1956 m.).

JAV pelnė įvairių apdovanojimų. Kūrinių turi Lietuvos nacionalinis dailės muziejus.

Pakštas Balys, https://www.vle.lt/straipsnis/povilas-puzinas
Lietuvos Respublikos ambasados Latvijoje informacija


Prie Dniepro įsikūrusi Orša pirmą kartą istoriniuose šaltiniuose paminėta 1067 m. Iš pradžių priklausė Polocko ir Vitebsko kunigaikštystėms, XIV a. pirmoje pusėje prijungta prie Lietuvos ir tapo svarbiu rytinio Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pasienio miestu.

Nuo XIV a. pabaigos iki XVII a. vidurio Oršoje, Dniepro ir Orščicos upių santakoje, stovėjo mūrinė pilis. Prie Oršos 1514 m. įvyko Konstantino Ostogiškio vadovaujamos Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės pergalingas mūšis su Maskva – vienas didžiausių Lietuvos karybos istorijoje.

XVI a. viduryje Orša tapo pavieto centru, miesto savivaldos teises gavo 1620 m. XVII a. čia buvo vienas svarbiausių Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės knygų leidybos ir puošybos bei dailiųjų amatų centrų. Po Abiejų Tautų Respublikos pirmojo padalijimo miestas prijungtas prie Rusijos.

XVII–XVIII a. Oršoje buvo nemažai krikščionių šventovių ir vienuolynų. Be soboro ir kelių stačiatikių cerkvių, čia buvo įsikūrę bernardinų, pranciškonų, dominikonų, jėzuitų, trinitorių, misionierių, marijavičių, taip pat bazilijonų ir bazilijonių vienuolynai su bažnyčiomis.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Kunigaikščių Čartoryskių gotikiniai vartai-bokštas Lucke

Susiję laikotarpiai: 15 a.

Reikšmė Lietuvai: Vienintelis išlikęs Lucko Žemutinės pilies bokštas, pavadintas garsios LDK giminės Čartoriskių vardu

Lucko Žemutinę pilį sudarė aptvaras su keturiais mūriniais ir keturiais mediniais bokštais. Vienintelis iki šių dienų išlikęs šios gynybinės sistemos elementas - XV a. statyti kunigaikščių Čartoriskių gotikiniai vartai-bokštas. Vartai kelis kartus perstatyti, šalia jų išlikę gynybinės sienos likučiai.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
https://www.vle.lt/straipsnis/cartoriskiai/

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (istorinė)


Frakvilio Apreiškimo Mergelei Marijai lietuvių kapinės


Johano Haslerio veikalas „Paradoxus annorum mundi…“

Berlyne saugomas 1596 m. Vilniuje išleistas šveicarų teologo ir fiziko Johano Haslerio veikalas „Paradoxus annorum mundi a creatione usque ad Iesum Christum [...] e solis literis sacris deprompta computatio accurata.“

Spaustuvininkas - Salomonas Sultzeris (1564-1603).

https://d-nb.info/gnd/119700204
https://www.wbc.poznan.pl/dlibra/show-content/publication/edition/22277?id=22277&dirids=4
https://en.wikipedia.org/wiki/Johann_Hasler


Šv. Kryžiaus lietuvių katalikų bažnyčia Deitone

Remiantis dienraščio „Draugas“ duomenis, pirmieji lietuviai – Jonas Bačiūnas ir Andrius Žitkus, atvyko į Deitoną 1886 m. Palaipsniui auganti lietuvių bendruomenė iš pradžių glaudėsi prie vokiečių Šv. Rožančiaus parapijos. 1915 m. kovo 28 d. pamaldos pradėtos laikyti lietuvių pasistatytoje Šv. Kryžiaus bažnytėlėje, kuri amžininkų prisiminimuose vaizduojama kaip itin kukli. Plečiantis parapijai 1958 m. pastatyta nauja klebonija. Parapijos vadovavimą 1960 m. perėmusio kunigo Tito Narbuto iniciatyva bažnyčios pastatą imtasi atnaujinti[1]. Po keturis metus trukusių darbų 1964 m. lapkričio 22 d. bažnyčia buvo pašventinta.

Naujuoju projektu bažnyčiai buvo siekiama suteikti lietuvišką charakterį. Atpažįstami lietuviški simboliai persmelkė kone visus maldos namų interjero elementus: „lietuviškų koplytėlių pavidalu kurti altoriai, lietuviškų stilizuotų kryžių panorama už didžiojo altoriaus, keturiolika skaldyto stiklo langų vitražų, vaizduojančių lietuviškas koplytėles, durų bei klausyklų papuošimai, primenantys lietuviškų klėčių papuošimus“[2] ir kt. Vienu iš ryškiausių bažnyčios architektūrinių bruožų galima laikyti pagrindinį fasadą, kuriame atsiskleidžia Jono Muloko itin dažnai taikytas motyvas – skirtingų spalvų plytų ornamentika. Svarbiu lietuvybės ženklu tapo ir vadinamoji „Trijų kryžių šventovė“ bažnyčios šventoriuje. Deja, šie Lietuvos okupacijai paminėti skirti kryžiai iki šių dienų neišliko[3].

Prie bažnyčios atnaujinimo prisidėjo visa eilė lietuvių profesionalų. Bažnyčios vitražus sukūrė dailininkas Adolfas Valeška, grindų ornamentą, kaip ir Šv. Kryžiaus bažnyčioje Čikagoje – dailininkė Bronė Jameikienė, medžio drožinius – Petras Vėbra. Bažnyčios ranga rūpinosi inžinierius Eugenijus Bartkus[4] ir Valerijonas Sodeika[5]. Prie statybos darbų prisidėjo ir daugiau įvairių lietuvių amatininkų. Švento Kryžiaus bažnyčia neabejotinai yra vertingas jungtinių lietuvių išeivių menininkų darbo pavyzdys.

Vaidas Petrulis

[1] Lietuviai menininkai atnaujino ir papuošė Šv. Kryžiau bažnyčią Daytone. Draugas, 1964 m. lapkričio 13 d., p. 4.

[2] J. B. Končius. Išgarsėję Daytono lietuvių paminklai. Draugas, 1966 m. rugpjūčio 2, p. 4.

[3] Paminklinė Trijų kryžių šventovė Daytone. Dirva, 1971 m. balandžio 2 d., p. 2.

[4] „Nauja“ Daytono lietuvių bažnyčia. Dirva, 1964 m. gruodžio 21 d., p. 1.

[5] J. B. Končius. Išgarsėję Daytono lietuvių paminklai. Draugas, 1966 m. rugpjūčio 2, p. 4.


Grafikė, tapytoja, pedagogė, Krystyna Maria Karolina Hirschberg gimė 1904 m. kovo 4 d. Varšuvoje. Kilusi iš daugiavaikės šeimos Krystyna Hirschberg nusprendusi tapti dailininke nesutiko tėvų Karolio Hirschbergo ir Marijos Jędrzejewski pasipriešinimo. Piešti mokėsi Varšuvos mokyklose iš pradžių pas Feliksą Stupskį, o nuo 1921 m. pas Konradą Krzyżanowskį (1872–1922). Tesulaukusi vos 17-os ji ištekėjo už teisininko Bronisławo Wróblewskio (1888–1941) ir 1922 m. su vyru persikėlė gyventi į Vilnių. Bronisławas Wróblewskis Vilniaus Stepono Batoro universitete vadovavo Baudžiamosios teisės katedrai. Profesorius moksliniuose tyrimuose domėjosi teisės sociologiniais aspektais ir istorinių dokumentų vaidmeniu. Išleido teisės knygų, tarp jų: Studijų iš teisės ir etikos srities (Studia z dziedziny prawa i etyki, 1934), po mirties išleistas veikalas Teisės ir teisėtvarkos kalba (Język prawny i prawniczy, 1948).

Krystyna Wróblewska greitai po vedybų susilaukė dviejų sūnų (Jerzy ir Andrzejaus Wróblewskių). Augino juos padėdama auklių, tad tęsė meno studijas ir lydėjo vyrą kelionėse į užsienio šalis ir įsitraukė į Vilniaus meninį bei intelektualinį gyvenimą. Svetingi Wróblewskių namai Rožių alėjoje buvo universiteto profesorių tarp jų ir dailės fakulteto susitikimo vieta. Čia lankėsi dailės fakulteto rektorius Ludomiras Sleńdzińskis (1889-1980) – vienas Vilniaus dailininkų draugijos įkūrėjų (1920), nuo 1932 grafikos skyriaus vadovas Jerzy Hoppenas (1891–1969), Tymo Niesiołowskis (1882–1965) dėstęs figūrinę kompoziciją ir aktus (vėliau buvo grupės Rytm narys), skulptoriai Henryk Kuna (1879–1945) ir Stanisław Horno-Popławskis (1902–1997), Vilniaus fotoklubo (1927) įkūrėjas Janas Bułhakas (1876–1950) – kūrėjai formavę tuometinę Vilniaus meno sceną.

Nuo 1931 m. Krystyna Wróblewska tęsė meno studijas Vilniaus Stepono Batoro universiteto Dailės fakultete. Čia jos mylimiausi mokytojai buvo tapytojas Ludomiras Sleńdzińskis ir grafikas Jerzy Hoppenas. 1937 m. gavusi diplomą ji 1938 tęsė tapybos ir akvarelės studijas Académie de la Grande Chaumière Paryžiuje. Wróblewska dalyvauja „Vilniaus grupės“ dailininkų veikloje, dirba dekoratore Sveikatos ministerijoje ir restauratore Miesto dailės muziejuje.

Karo metai atneša tragiškus pokyčius į Krystynos Wróblewskos gyvenimą. 1941 m. vokiečių okupacijos metu naciams darant kratą Wróblewskių bute nuo širdies priepuolio šeimos akivaizdoje miršta jos vyras.

Mokytojų įtakoje Krystyna Wróblewska atstovavo vadinamajai „Vilniaus meno mokyklai“, susitelkdama į antikos, renesanso, baroko ir klasicizmo inspiruotas kompozicijas. Ji kūrė tarpukariu ir tapybą, bet labiausiai išgarsėjo kaip grafikė. Medžio ir vario raižiniuose ji vaizduoja alegorijas, portretus, peizažus ir interjerus su istorizmo atspalviu.

Karo metais Krystyna Wróblewska šalia intymių scenų kuria ir raižinius dramatiškų scenų krikščioniškais motyvais. Menininkė tampa ir pirmąją savo sūnaus Andrzejaus Wróblewskio dailės mokytoja. Ji duoda jam medžio raižinių pamokas perteikdama „Vilniaus meno mokyklos“ tradiciją.

1945m. Krystyna Wróblewska kartu su sūnumis iš Vilniaus persikelia į Krokuvą. Repatriacijos akcijos 1944 m. rugsėjį organizuotos Lenkų nacionalinio išsivadavimo komiteto, dauguma Vilniaus universiteto profesorių buvo perkelti į Lodzę. Po metų dalis Vilniaus universiteto dailės fakulteto profesorių pradėjo darbą Mikalojaus Koperniko universitete Torūnėje. Wróblewska ir Leonas Kosmulskis (1904–1952) paskui profesorių Ludomirą Slendzinskį išvažiavo į Krokuvą. Pastarasis globojo Krystyną Wróblewską. Per jį ji gavo adjunkto pareigas Krokuvos kalnakasybos ir metalurgijos akademijos, vėliau Politechnikos instituto Architektūros fakulteto Piešimo katedroje. 1960 m. ji tapo katedros vedėja, 1968 m. – profesore, 1970 m. – direktoriaus pavaduotoja.

Krystyna Wróblewska daug nuveikė Krokuvoje puoselėdama grafikos meną. Ji viena iš „Devynių grafikų grupės“ (lenk. Dziewięciu Grafików, 1947–1960) įkūrėjų, apjungiančios įvairių kartų šios srities kūrėjus. Jos medžio raižiniuose šalia religinių temų, Zakopanės folkloro motyvų, peizažų daug dėmesio skiriama pokario griuvėsių, atstatymo ir naujos visuomenės kūrimo siužetams. Stilistiniai menininkė lieka ištikima „Vilniaus meno mokyklai“ klasicizuojančiai tradicijai. Ji dalyvauja aktyviai grupinėse parodose, gauna jose eilę apdovanojimų kaip ir rengia personalines parodas šalyje ir už jos ribų.

Po ankstyvos sūnaus tapytojo Andrzejaus Wroblewskio mirties 1957 m. motina nenuilstamai rūpinosi jo kūrybiniu palikimu. Ji ne tik saugojo jo kūrinius, rengė parodas, eksponavo kūrinius svarbiausiuose Lenkijos muziejuose.

Mums Krystyna Wróblewska svarbi ne tik kaip Vilniuje tarpukariu kūrusi iškili grafikė, meninės scenos dalyvė, bet ir kaip sūnaus – pasaulinio garso sulaukusio tapytojo palikimo puoselėtoja.

Krystynos Wróblewskos kūriniai saugomi Lietuvos dailės muziejuje (LDM) Vilniuje ir Krokuvos nacionaliniame muziejuje (lenk. Muzeum Narodowe w Krakowie).

Prof. dr. Raminta Jurėnaitė


Karalienė (vok. Karalene, nuo 1938 m. Luisenberg) – miestelis dešiniajame Pisos upės krante, 10 km į rytus nuo Įsruties. Šiaurėje – didelis Čiulkių miškas. Senasis Karalienės pavadinimas buvo Aukštieji Kumečiai. Ordino laikais čia buvo dvaras, vadintas Hof Hagen. XIX a. pradžioje Prūsijoje buvo panaikinta baudžiava. Lietuviai kreipėsi į karalienę Luizę ir paprašė, kad ji įsteigtų lietuvių mokyklą ir mokytojų seminariją. Luizė prašymą patenkino ir skyrė lėšų. Po jos mirties 1810 m. iš Aukštųjų Kumečių dvaro buvo nupirkta apie 6 ha žemės su dideliu senu parku ir dviejų aukštų gyvenamuoju namu. Savo geradarės atminčiai vietos lietuviai vietovę pavadino Karaliene. Šis pavadinimas prigijo ir tarp vokiečių. 1811 m. rugpjūčio 5 d. Karalienėje buvo atidaryta pirmoji visoje Lietuvoje lietuviška mokytojų seminarija. Pirmaisiais metais buvo priimti 25 lietuvių našlaičiai bei neturtingų šeimų vaikai, išlaikomi ir mokomi valdžios lėšomis. Vėliau valstybės lėšomis kasmet buvo parengiama 18 mokytojų lietuvių. Pirmasis šios įstaigos vadovas buvo Karlas Augustas Celeris. Seminarija buvo trimetė. Norint joje mokytis, be pradinio mokslo (7 metai), reikėjo baigti dar dvejų metų parengiamuosius kursus. Buvo mokoma lietuvių ir vokiečių kalbos, matematikos, fizikos, muzikos pradmenų, žemdirbystės ir sodininkystės, religijos istorijos, drausmės metodikos, kaimo amatų. Mokymo praktika vyko vietos triklasėje mokykloje ir Poviliškių (1,5 km į pietryčius) vienklasėje lietuvių mokykloje.

1820 m. šią seminariją baigė Jonas Ferdinandas Kelkis (1801–1877) – vienas iš lietuviškos periodinės spaudos pradininkų. Čia tikriausiai mokėsi ir Tilžės mokytojas Erdmonas Šesnakas (1797–1864), privačių lietuvių kalbos kursų vadovas, „Prūsiškos kalendros ant meto 1847“ sudarytojas ir redaktorius. Seminariją baigė Eisulių mokytojas, visuomenės veikėjas Jurgis Meškaitis (1801–1876), lietuvių spaudos bendradarbis Jonas Urbonas (1807–1886), dirbęs Pagėgių, Tilžės, Įsruties mokyklose. Apie 1835 m. seminariją baigė pirmas lietuvių laisvamanis visuomenės veikėjas Maurus Pucas (apie 1810–po 1852), ilgiausiai mokytojavęs Žiliuose. Apie 1857 m. į seminariją įstojo Adomas Einaras (1842–1906), gimęs Bendikiuose, Klaipėdos apskrityje. Jis mokytojavo Klaipėdos apskrityje. Perėmęs iš profesoriaus F. Kuršaičio „Keleivį“, leido jį 1880–1886 m. („Naujasis keleivis“, o vėliau – vėl „Keleivis“). Į jį dėdavo J. Basanavičiaus ir kitų lietuvių veikėjų straipsnius. 1873 m. Karalienės seminariją baigė lietuvių ir vokiečių knygų apie bites ir bitininkystę Autorius Endrikis Radžiūnas (apie 1854–po 1917), 43 metus mokytojavęs Ragainės apskrities kaimuose. 1901–1904 m. seminarijoje mokėsi poetas Fridrichas Bajoraitis (Paukštelis) (1883–1909). Eilėmis jis žadino tautinę savimonę ir stengėsi suburti Mažosios Lietuvos jaunimą. 1905 m. jis organizavo jaunųjų lietuvių susirašinėjimą ir kilnojamą lietuvių knygų biblioteką. Baigęs seminariją, mokytojavo Paleičiuose (Šilutės apskritis). Iš čia buvo perkeltas į Rukus (netoli Pagėgių). Nepaisydamas valdžios draudimo, mokė vaikus lietuvių kalbos. Sulaukęs 26 metų mirė džiova. Vienas jo eilėraščių apie Lietuvą buvo: „Broliai, sesers, žinot jau? / Lietuva atbunda! / Ir girdėjau ir mačiau: / Visur kruta, juda! / Visur skamba tie garsai: / „Visur vis lietuviškai! / Mes, mes – nepražūsim! / Buvom! Esam! Būsim!“.

1882 m. įsteigus Ragainės ir Įsruties, 1900 m. – Klaipėdos mokytojų seminarijas, Karalienės seminarijos reikšmė sumažėjo.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990
https://www.mle.lt/straipsniai/karalienes-mokytoju-seminarija

Jurgis Meškaitis (1801–1876); Jonas Ferdinandas Kelkis (1801–1877); Erdmonas Šesnakas (1797–1864); Jonas Urbonas (1807–1886); Maurus Pucas (apie 1810–po 1852); Adomas Einaras (1842–1906); Endrikis Radžiūnas (apie 1854–po 1917); Fridrichas Bajoraitis (1883–1909)


Girėnai (vok. Girrehnen, nuo 1938 Güldengrund; rus. Grivino), kaimas, seniūnija, valsčiaus centras Ragainės apskrityje, Kraupiško parapijoje, Įsros upės kairiajame krante, prie Kraupiško–Būdviečių vieškelio, 28 km į pietus nuo Ragainės, 3 km į rytus nuo Kraupiško. 1539 minimi Girėne, 1554 Gyrenenn. Valsčiui priklausė Kaušiai, Matarninkai, Meškiai, Pašlaičiai, Pilkalnis, Spirginiai, Sūtkiemis, Šeirinė, Šupiniai, Tutliai, Upėliškiai, Verksnupėnai, Vištakiai. Sovietmečiu liko tik pavienių sodybų liekanos, kapinės nusiaubtos. Vietovardis sietinas su pavarde Girėnas (: girėnas – girios gyventojas).

Girėnuose 1848 gimė lietuvių tautosakos rinkėjas bei leidėjas Vilius Kalvaitis. Mokėsi pradžios mokykloje, tarnavo Vokietijos kariuomenėje, lankėsi Italijoje, Prancūzijoje, Austrijoje. 1880–1883 dirbo Berlyno pašte. Grįžęs į Girėnus ūkininkavo. 1888–1894 aplankė 90 Mažosios Lietuvos parapijų, rinko ir užrašinėjo liaudies dainas, pasakas, patarles, priežodžius, mįsles ir asmenvardžius. Persikėlęs gyventi į Tilžę, 1894–1912 vertėsi knygų prekyba, rengė ir leido bibliografines rodykles, savo knygyne platinamų lietuviškų leidinių katalogus, rašė knygų anotacijas. Ypač vertingas Kalvaičio leidinys – Prusijos Lietuvių Dainos, 1905 išleistos Tilžėje. Jame spausdinama 713 dainų, iš jų – 541 užrašyta Kalvaičio, kitos pakartotos iš kitų leidinių; tekstai su melodijomis. Kitas lietuvių kalbos mokslui labai svarbus rinkinys – Lietuwiszku Wardu Klėtelė (išleistas 1910 Tilžėje). Jame pateikta 15 000 Mažosios Lietuvos asmenvardžių ir vietovardžių, pluoštai patarlių, mįslių, gamtos garsų pamėgdžiojimų. Nuo 1912 iki mirties gyveno Kaušiuose. 1914 m. palaidotas Girėnuose. Tilžės lietuviai ant kapo padėjo vainiką su užrašu: „Tėvynės meilė tave padarė neužmirštamu". Jonas Basanavičius taip pat rašė: „Per metų eiles savo germanizuojamai tautai pastatė tikrai amžiną paminklą".

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990
Pėteraitis Vilius, Purvinas Martynas, https://www.mle.lt/straipsniai/girenai
Grigas Kazys, Kšanienė Daiva, Sabaliauskas Algirdas, Žemaitaitis Algirdas, https://www.mle.lt/straipsniai/vilius-kalvaitis


Juliaus Gruževskio įkurta laikrodžių gamybos įmonė

Gruževskis Julius, lenk. Juliusz Grużewski (1808 m. Kelmėje - 1865 m. Paryžiuje) - 1830–1831 m. sukilimo veikėjas. Su B. D. Kalinausku ir E. Stanevičiumi Žemaitijoje suorganizavo sukilėlių dalinių. Jiems 1831 03 26 užėmus Raseinius ir sudarius Raseinių apskrities laikinąją valdžią sukilimas prasidėjo visoje Lietuvoje. Savo lėšomis sudarė Žemaitijos ulonų pulką. Organizavo partizaninį karą. Jo vadovaujami sukilėliai dengė A. Gelgaudo kariuomenę, kuri traukėsi į Prūsiją. Emigravo į Prancūziją, vėliau gyveno Šveicarijoje. Ženevoje 1845 m. kartu su Franciszek Czapek jis įkūrė laikrodžių gamybos įmonę „Czapek & Cie“. Ši įmonė veikia iki šiol.

Sliesoriūnas Feliksas, https://www.vle.lt/straipsnis/julius-gruzevskis/
https://czapek.com/the-history/


Tovė (vok. Tawe) – buvęs žvejų kaimas, esantis 5 km į šiaurę nuo Gilijos, prie Tovelės žiočių. 1910 m. surašymo duomenimis, iš 782 gyventojų 501 kalbėjo lietuviškai. Dar daugiau gyventojų turėjo lietuviškas pavardes.

1931 m. žymus norvegų baltistas Christian Schweigaard Stang kartu su lituanistu Jurgiu Geruliu tyrė lietuvių žvejų šnektas. Jie dar lankėsi Agilos, Gyventės, Nemunyno, Gilijos, Įsės bei Lūjos kaimuose. 1933 m. jie abu išleido knygą „Lietuvių žvejų tarmė Prūsuose“. Taip ši įdomi tarmė buvo išgelbėta mokslui. Pokariu nevalomos upės žiotys užsinešė ir kaimas buvo apleistas. Dabar tai negyvenama, sunkiai pasiekiama vietovė.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990

Christian Schweigaard Stang (1900–1977); Jurgis Gerulis (1888–1945)


Tapytojas Andrzejus Wroblewskis gimė 1927 m. gegužės 15 d. Vilniuje, teisininko Stepono Batoro universiteto profesoriaus Bronisławo Wróblewskio (1888–1941) ir dailininkės Krystynos Wróblewskos (1904–1994, mergautinė pavardė Hirschberg) šeimoje. Vokiečių okupacijos metu naciams darant kratą Wróblewskių bute 1941 m. nuo širdies priepuolio šeimos akivaizdoje mirė tėvas, Bronisławas Wróblewskis.

Motina dailės studijas pradėtas Varšuvoje tęsė Vilniuje. Jai dėstė Ludomiras Sleńdzińskis (1889-1980) ir Jerzy Hoppenas (1891–1969) kūrėjai atstovavę vadinamajai „Vilniaus mokyklai“, susitelkusiai į antikos, renesanso, baroko inspiruotas kompozicijas. Tokią tradiciją motina stengėsi įdiegti ir sūnui per medžio raižinių pamokas. 1946 m. sausį jis tapo Vilniaus dailės akademijos laisvuoju klausytoju, bet jau gegužės 1 d. išbrauktas iš studentų sąrašų dėl paskaitų nelankymo.

Pavasarį Andrzejus su motina ir vyresniuoju broliu (Jerzy Wróblewskiu) persikėlė į Krokuvą. Kelionė traukiniu truko tris mėnesius.

Wróblewskis aprašė pirmus įspūdžius Krokuvoje, lygindamas ją su gimtuoju miestu: „Susikišęs rankas į kišenes be paliovos slankiojau po senamiestį. Iš tiesų čia nebuvo paslaptingų griuvėsių, dulkėtų tamsių bažnyčių, išmalto grindinio, pro kurį Vilniaus skersgatviuose boluoja žemė. Tačiau buvo purvini žydų kvartalai, dvelkė profesionaliai užkonservuota amžių patina. Begalinis dabarties prasčiokiškumas slėpė išlikusias praeities kultūros atplaišas. Bažnyčios atrodė per didelės, namai per maži, mane svaigino želdiniai, kuriuos apeidavau, žydri, tyliai skubantys tramvajai.“

Krokuvoje, Jogailos universitete (lenk. Universytet Jagielloński) Wróblewskis studijavo dailės istoriją, o Dailės akademijoje tapybą. Anksti pradėjęs kurti ir dalyvauti parodose, nusivylė pedagogais. Sunkios karo metų patirties ir slegiančių pokario įvykių kontekste profesorių kapistų (lenk. Kapiści) lyrinis kolorizmas, puoselėjant Pjero Bonaro (Pierre Bonnard, 1867–1947) tradicijas atrodė anachronistiškas. Wróblewskis aršiai kritikavo akademijos programą, o 1948 m. su bendraminčiais sukūrė neformalią saviugdos grupę, kuriai priklausė ir Andžejus Váida (Andrzej Wajda, 1926–2016), vėliau garsus lenkų kino režisierius, studijuoti tapybą pradėjęs metais vėliau.

Wróblewskis 1948 m. sukuria „tiesioginio realizmo programą“. Pasak jo menininkas savo epochą išreiškia tuo, kad joje gyvena: „Mano kaip tapytojo užduotys – pasiekti, kad paveikslai veiktų kuo stipriau, trauktų žvilgsnį ir verstų kiekvieną žiūrovą patirti konkrečias emocijas.“

Sulaukęs dvidešimt dviejų, vos per pora metų Wróblewskis paveikė šį ambicingą tikslą, sukūręs šedevrus „Saulė ir kitos žvaigždės“ (Słońce i inne gwiazdy, 1948), „Paskendęs miestas“ (Zatopione miasta, 1948), „Mėlynasis šoferis“ (Szofer Niebieski, 1948), „Vaikas su mirusia motina“ (Dziecko i zabita matka, 1949), o didžiausią pripažinimą pelnė jo ciklas „Sušaudymas“. Šiuose paveiksluose apie karo ir pokario tragediją jis pasakoja universaliai, bet remiasi ir asmenine patirtimi.

Visuose ciklo „Sušaudymas“ (Rozstrzelanie) paveiksluose egzekutoriai nevaizduojami, žiūrovai mato tik prie sienos pastatytas aukas. Daugiausiai tai jauni vyrai ir berniukai, bet taip pat vyresni vyrai ir moterys. Perteikiama, kaip deformuoja kūnus mirties sąstingis. Susmukę sušaudytieji nutapyti mėlyna spalva.

Paskutinėse drobėse Wróblewskis vaizduoja gyvenimą persmelktą mirties nuojautos. Buitinėmis scenomis, panašiai kaip ant kapinių paminklams suteikiamas memorialinis atspalvis, pasitelkiant statikos rimtį. Realistiškai nutapyti seni ir jauni asmenys, skalbiantys, sėdintys laukiamajame, įsimylėjelių pora ar šeima interjere atrodo sustingę, dvelkia melancholijos net slogučio nuotaika. Wróblewskis sirgo epilepsija todėl smarkiai rizikavo, vienas eidamas į ilgas išvykas po Tatrų kalnus. 1957 m. kovo 23 d. Tatruose ištikus epilepsijos priepuoliui, susitrenkė galvą į akmenis ir užduso. Ankstyvą mirtį dvidešimt devynių, kaip ir viską, kas susiję su jo asmeniu apgaubė įvairiausi mitai.

Režisierius Andžejus Váida visada žavėjosi Wróblewskio kūryba, padėjo 1956 m. surengti jam personalinę parodą Lenkijos rašytojų klube Varšuvoje (lenk. Klub Związku Literatów Polskich). Prislėgtas netikėtos bičiulio mirties, Vaida niekada jo nepamiršo. Netekties gelmes atskleidė filme „Viskas parduodama“ (Wszystko na sprzedaż, 1968), kurio centre pakartota pomirtinė retrospektyvinė tapytojo paveikslų paroda. Pomirtinė retrospektyvinė Andrzejaus Wróblewskio paroda 1958 m. įvyko Krokuvoje, Varšuvoje, Lodzėje ir Sopote.

Sekanti menininko retrospektyva surengiama po ilgos pertraukos 1967 m. Poznanės nacionaliniame muziejuje (lenk. Muzeum Narodowe w Poznaniu), o po to tais pačiais metais Varšuvos nacionaliniame muziejuje (lenk. Muzeum Narodowe w Warszawie). Nuo 90-ųjų vidurio Wróblewskio paveikslų populiarumas nepaliaujamai auga. Šiandien jis tarptautiniai pripažintas vienu žymiausių 20 a. antros pusės Rytų Europos tapytojų.

Iš Vilniuje gyvenusių ir užaugusių dailininkų Wróblewskis vienas garsiausių, savičiausių ir labiausiai vertų pasididžiavimo.

Vilniuje didelė Andrzejaus Wroblewskio paveikslų grupė buvo parodyta 2021 metais MO muziejuje surengtoje parodoje „Sunkus amžius. Szapocznikow – Wajda – Wróblewski.“

Andrzejaus Wroblewskio paveikslai saugomi Varšuvos nacionaliniame muziejuje (lenk. Muzeum Narodowe w Warszawie), Krokuvos nacionaliniame muziejuje (lenk. Muzeum Narodowe w Krakowie), Poznanės nacionaliniame muziejuje (lenk. Muzeum Narodowe w Poznaniu), Dailės muziejuje Lodzėje (lenk. Muzeum Sztuki w Łodzi), Liublino ir Torūnės muziejuose.

Prof. dr. Raminta Jurėnaitė


Vilianuvas (Wilanów), tai buvusi karalių vasaros rezidencija Varšuvoje. Ji įkurta Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Jono Sobieskio iniciatyva. Netoli nuo Varšuvos centro ir pagrindinės karališkosios pilies esančius barokinius rūmus projektavo architektas Agostino Vincenzo Locci 1677–96 metais. Vėlyvojo baroko šoninius korpusus projektavo architektai G. Spazzio ir J. Z. Deybelis, stiuko skulptūrinį dekorą sukūrė skulptorius A. Schlüteris, sienų tapybą – J. Siemiginowski-Eleuteris, C. Callot, M. Palloni. Rūmus supa mišraus plano parkas.

1805 m. politiko, meno istoriko S. K. Potockio iniciatyva jo kolekcijos pagrindu rūmuose atidarytas vienas pirmųjų muziejų Lenkijoje. Muziejus Vilianuvo rūmuose veikia ir dabar.

Rūmų fasadas dekoruotas Vyčiu, taip pat alegorine Žemaitijos skulptūra.

Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, https://www.vle.lt/straipsnis/wilanow/
https://gis.muzeum-wilanow.pl/elewacje/

teisinė apsauga šalyje suteikta; Jonas Sobieskis (1629–1696)


Nedidelė Šventojo vyskupo ir kankinio Stanislovo bažnyčia ir to paties vardo institutas pačiame istorinio senamiesčio centre yra svarbus istorinis objektas Romoje, kuriuo didžiuotis gali ne tik dabartiniai jos šeimininkai lenkai, bet ir lietuviai. 1575 m. lenkų kardinolas Stanislovas Hozijus (1504–1579 m.), įtakingas Šventojo Sosto hierarchas ir katalikų Bažnyčios veikėjas Romoje, atkreipė dėmesį, kad mieste nėra vienos vietos, kurioje galėtų telktis jo kraštiečiai. Šitaip gimė mintis kurti nacionalinę bažnyčią su svečių namais piligrimams ir bendrabučiu studentams iš Lenkijos karalystės ir Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės.

Vokiečių kilmės kardinolas S. Hozijus buvo artimai susijęs su LDK sostine Vilniumi. Jo oficiali gimimo vieta Krokuva, tačiau kai kurie istorikai neatmeta, kad jis galėjo gimti Vilniuje, nes jo gimimo metais Ulrichas Hozijus, Stanislovo tėvas, atvyko į Lietuvą, dirbo Kaune, tapo Vilniaus kaštelionu, vėliau Vilniaus vėliavininku. Savo jaunystės metus Stanislovas praleido Vilniuje.

Šv. Stanislovo bažnyčia bei svečių ir piligrimų patalpos įsteigiamos 1578 m. Fundatoriais tampa LDK Didžioji kunigaikštienė ir Lenkijos karalienė Ona Jogailaitė (1523–1596 m.) ir jos vyras LDK Didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius Steponas Batoras (1533–1586 m.), kiti Lenkijos karalystės ir LDK, vėliau ATR, magnatai ir didikai. Dabartinę išvaizdą šventovė įgavo 1757-aisiais, kai buvo baigti statyti gretimi svečių namų pastatai, galutinai įrengtas interjeras. Bažnyčios renovacija atlikta Stanislovo Augusto Poniatovskio laikais, todėl virš presbiterijos arkos (po skliautais) yra jo asmeninis herbas su skydu „Tauras“: jo centre tauras ir kraštuose ATR herbo ženklai – du Lietuvos vyčiai ir du Lenkijos ereliai.

XX a. pradžioje čia veikiusio Šv. Stanislovo instituto rektoriumi tampa kun. K. Prapuolenis. Institutas tapo svarbiu lietuvybės centru.

Bažnyčios grindys nuklotos keliomis dešimtimis atminimo lentų Šv. Stanislovo bažnyčios ir instituto veikėjams, Lenkijos ir Lietuvos kunigaikščiams ir bajorams, piligrimams ir, galbūt, studentams. Kai kurios atminimo lentos įmūrytos sienose. Kai kurie vardai susiję su Lietuva, Lietuvos Didžiąja Kunigaikštyste, kaip pavyzdžiui: Petras Narbutas, Nobilis Lituanus (mirė 1633 m., būdamas 18 m.), Valerijonas Meištavičius (1893–1982 m.), Pajuosčio bajoras, Vilniaus prelatas, Šventojo Sosto diplomatas, Lietuvos ir Lenkijos šaltinių leidėjas.

Bažnyčios skliautuose yra freska „Šventojo Stanislovo šlovė“ (1774–1777 m.). Kai kas šią freską priskiria Pranciškui Smuglevičiui, 1763–1784 m. gyvenusiam Romoje. Joje pavaizduotas Lietuvos dangiškasis globėjas šv. Kazimieras Jogailaitis su šviesiai mėlynos spalvos apsiaustu. Taip pat bažnyčioje ant altoriaus pastatyta maža Vilniaus Aušros vartų Gailestingumo Dievo Motinos Mater Misericordiae paveikslo kopija. Tai – vilnietės grafienės, Romoje mirusios ir palaidotos Janinos Umiastovskos dovana.

Kubilius Saulius Augustinas, https://www.itlietuviai.it/sv-stanislovo-baznycia-romoje-jos-reiksme-lietuvai-ir-islike-lietuvybes-zenklai/

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Kilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė; Atmintinos vietos

Stanislovas Augustas Poniatovskis (1732–1798)


Švč. Marijos Taikos Karalienės bažnyčia Adelaidėje

Švč. Marijos Taikos Karalienės bažnyčią Adelaidės Payneham priemiestyje, Australijoje, suprojektavo lietuvių kilmės architektas Vaclovas Algimantas Navakas 1972 m.
V. A. Navakas (1928 m. Kaune - 2018 m. Adelaidėje) - Australijos lietuvių architektas. II pasaulinio karo pabaigoje su tėvais pasitraukė į Vokietiją, vėliau persikėlė į Australiją. 1951–53 m. studijavo Adelaidės universitete, 1956 m. baigė architektūrą Pietų Australijos kalnakasybos ir pramonės mokykloje Adelaidėje. 1957 m. su partneriu įkūrė architektūros bendrovę Navakas and Associates Architects.
V. A. Navakas projektavo daugiausia bažnyčias ir mokyklas, taip pat viešbučius, kitus pastatus. Svarbiausi projektai: Prisikėlimo bažnyčia North Unley (1963 m.), Somertono bažnyčia (1970 m., abi Pietų Australijos valstijoje), Šv. Margaritos bažnyčia Croydone (Viktorijos valstija, 1968 m.), viešbučių kompleksas Eucloje (Vakarų Australijos valstijoje, 1972–88 m.), taip pat suprojektavo koledžų ir mokyklų Adelaidės priemiesčiuose (1968–88 m.).

Balutis Viktoras, https://www.vle.lt/straipsnis/vaclovas-algimantas-navakas/