Tikėtina, kad Jonas Kiška 1581 m. pradėjo mūrinės pilies Liubčioje statybą. 1581 m. data įrašyta vėtrungėje, kurią vietiniai kraštotyrininkai – senienų rinkėjai rado pilies teritorijoje. Dabar šios vėtrungės kopija vainikuoja vieną iš pilies bokštų.
Kiškos susigiminiavo su Radvilomis (LDK etmonas Kristupas Radvila Perkūnas vedė Oną Kiškaitę) ir XVII a. pradžioje (1606) po Jono Kiškos mirties miestas atiteko Radviloms. Liubčia tapo svarbia Radvilų rezidencija.

Liubčios pilis XVII a. padidinta ir sustiprinta. Ji stovi dešiniajame Nemuno krante, kitados turėjo keturis bokštus. Valdant Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didžiajam etmonui Kristupui Radvilai, pilyje buvo saugomas jo iždas, o šeimininkaujant jo sūnui, Lietuvos didžiajam etmonui Jonušui Radvilai, – ir kunstkamera, tai yra vienas XVI ir XVII a. sandūrai būdingų senienų bei keistenybių rinkinių, to meto didiko statuso ženklas. Jonušas Radvila pristatė dar tris gynybinius bokštus. Pilis ypač nukentėjo 1655 m. per kazokų kariuomenės antpuolį. XVIII a. ji visiškai prarado gynybinę reikšmę. Pietvakarinėje ir pietrytinėje piliavietės dalyje išliko du galingi mūriniai pilies bokštai. Pirmasis buvo įvažiuojamųjų vartų bokštas. Bokštas buvo galingo kubo formos, kuri 8 m aukštyje perėjo į aštuoniabriaunį. Manoma, kad tai seniausias pilies bokštas ir greičiausiai jis buvo vienintelis mūrinis bokštas ankstesnėje medinėje pilyje.

1864 m. ant XVII a. senosios Liubčios pilies pamatų buvo pastatyti dviejų aukštų neogotikiniai rūmai. XIX a. pabaigoje Liubčios savininkas Eduardas Falz-Feinas pilį atnaujino – šalia įvažiuojamųjų vartų bokšto pastatė neogotikinį flygelį (išlikęs), pertvarkė sodą ir parką. Naujieji rūmai buvo stipriai apgriauti per Pirmąjį pasaulinį karą, o po beveik keturiasdešimties metų, 1947-aisiais, buvo perstatyti į vidurinę mokyklą.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Vitkauskaitė Dalia, Vilniaus universiteto projektas „Magnus Ducatus Lithuaniae“, http://www.mdl.projektas.vu.lt/

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (istorinė)

Radvilos; Kristupas Radvila Perkūnas (1547–1603); Jonušas Radvila (1612–1655); Jonas Kiška (1547–1592)


Žalgirio mūšis - Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Lenkijos kariuomenių mūšis su Vokiečių ordino kariuomene. Vienas didžiausių vidurinių amžių Europoje. Įvyko 1410 m. liepos 15 d. Vokiečių ordino valdose, prie Grünwaldo (lietuviškai Žalgiris, lenkiškai Grunwald) ir Tannenbergo kaimų, apie 80 km į pietryčius nuo Marienburgo (dabar Malborkas). Viena mūšio priežasčių – Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas parėmė 1409 m. prieš Vokiečių ordino valdžią sukilusius žemaičius.

Žygio planą Vytautas su Jogaila aptarė 1409 pabaigoje Lietuvos Brastoje; nutarta, kad Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Lenkijos kariuomenės susijungs prie Vyslos ir užims Vokiečių ordino sostinę Marienburgą. Sąjungininkų kariuomenė turėjo, pasak lenkų kronikininko J. Długoszo, apie 90 vėliavų (pulkų): Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės apie 40, Lenkija apie 50; padėjo J. Žižkos čekų ir totorių daliniai. Sąjungininkų kariuomenės vyriausiasis vadas buvo Jogaila, mūšiui faktiškai vadovavo Vytautas (jo žymiausi karvedžiai buvo Vilniaus seniūnas Manvydas Albertas ir Smolensko bei Mstislavlio trijų pulkų vadas Jogailos brolis Lengvenis Algirdaitis). Vokiečių ordino kariuomenė (vyriausiasis vadas – didysis magistras Ulrichas von Jungingenas) buvo kone stipriausia Europoje. Sąjungininkų kariuomenės vadovybė nusprendė sumušti kryžiuočius jų pačių teritorijoje.

Vokiečių ordino kariuomenė buvo apsupta ir visiškai sumušta. Žalgirio mūšio pergalingą baigtį didžiąja dalimi nulėmė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės taktika – reikšminga vidurinių amžių karo meno naujovė. Lėmė Lenkijos ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdovų organizuotumas bei greita kariuomenės mobilizacija.

Gediminaičiai pusbroliai Vytautas ir Jogaila tapo vienais žymiausių Europos karvedžių ir politikų. Buvo palaužta Vokiečių ordino karinė ir politinė galia, sužlugdyti jo planai sukurti Baltijos kraštuose kolonijinę didvalstybę ir įsigalėti Rytų ir Vidurio Europoje. Baigėsi apie 200 metų trukęs Vokiečių ordino karinis veržimasis į Lietuvą bei Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, lietuvių tautos naikinimas. Pergalė sustiprino Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Lenkijos tarptautinį autoritetą ir jų galią.

https://www.vle.lt/straipsnis/zalgirio-musis/

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Atmintinos vietos


Išdagai (vok. Ischdaggen, nuo 1938 Branden; rus. Lermontovo), bažnytkaimis ir valsčiaus centras Gumbinės apskrityje, 10,5 km į šiaurės vakarus nuo Gumbinės, 2 km į šiaurės vakarus nuo Jučių, Unguros upės dešiniajame krante. Gyvenvietė 1555 paliudyta Lauckugallen vardu, 1590 Ischdagen. XVIII a. pradžioje kolonizavo zalcburgiečiai.

Apie 1633 Išdagų parapijoje organizuota bendruomenė ir pastatyti jos pirmieji maldos namai. XVIII a. pradžioje bažnyčia nuo žaibo sudegė, 1737 atstatyta aukščiausioje apylinkių kalvoje, daugiau kaip 15–30 m iškylančioje virš slėnio ir gretimų lygumų. Tai buvo bebokštis, iš lauko akmenų ir plytų sumūrytas 34,5 m ilgio, 15,2 m pločio statinys.

1650–1662 čia kunigavo lietuvių raštijos darbuotojas, žodynininkas Theophylus Gottliebas Schultzas, nuo 1662 iki mirties (1709) – lietuviškų giesmių eiliuotojas Jokūbas Perkūnas (vyresnysis). Parapijiečių gerbtas ir mylėtas, tad su žmona palaidotas pačioje bažnyčioje priešais altorių. 1689–1690 kunigavo ir jo sūnus Jokūbas Perkūnas (jaunesnysis) – tautosakininkas, lietuvių kalbos gryninimo polemikos dalyvis. Pamaldas lietuvių kalba nustota laikyti jau apie 1874, nes 4000 narių bendruomenėje lietuvių 1848 užrašyta tik 120. Bent 27, matyt, atkakliausi, savo kilmės nebuvo išsižadėję ir per 1877 surašymą.

Juška Albertas, https://www.mle.lt/straipsniai/isdagu-parapija
Pėteraitis Vilius, Purvinas Martynas, https://www.mle.lt/straipsniai/isdagai

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Vietovės

Jokūbas Perkūnas Jaunesnysis (1665–1711); Perkūnai; Jokūbas Perkūnas Vyresnysis (apie 1640–1709)


Susijusios asmenybės: Vytautas Didysis, Žygimantas Augustas, Zigmantas Vaza
Susiję laikotarpiai: 15 a., 17 a.

Reikšmė Lietuvai: liudija bendruomenę, Lucke įsikūrusią valdant Vytautui.

Pirmieji žydai Lucke apsigyveno 15 amžiaus pradžioje, Vytauto valdymo metu. Būtent šis Lietuvos valdovas suteikė žydams pirmąsias privilegijas Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje (1388 m. Brastos žydų bendruomenei ir po metų Gardino žydams). Privilegijos dažniausiai numatė teisę laisvai išpažinti savo tikėjimą, laikytis papročių, teikė apsaugą, sprendė ūkinius klausimus, apibrėžė santykius su kitomis LDK visuomenės grupėmis.
1552 m. Žygimantas Augustas, Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius išleido privilegiją, kuria nurodė Lucko žydų teises ir pareigas. Nuo 1569 m. įvykusios Liublino unijos Lietuvai priklausiusios Ukrainos žemės, taigi ir Luckas, atiteko Lenkijai.
Iki šių dienų žydų bendruomenės gyvavimą Lucke liudija išlikusi 1629 m. statyta mūrinė Didžioji sinagoga. Tai renesanso sakralinės ir fortifikacinės architektūros paminklas. Pastatyta 17 a. pr. pagal Abiejų Tautų Respublikos valdovo Zigmanto Vazos privilegiją senos medinės Vytauto laikų sinagogos vietoje. Renesansinė sinagoga turi gynybinės architektūros elementų – gynybinį bokštą. Statant sinagogą buvo planuojama ją panaudoti kaip tvirtovę totorių antpuolio atveju. Kartais ši šventovė dar pavadinama Mažaja pilimi. Sinagoga nuo II Pasaulinio karo neveikia, pastaruoju metu priklausė sporto mokyklai.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Klajumienė, Dalia, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
https://yivoencyclopedia.org/article.aspx/lutsk
https://zydai.lt/lietuvos-zydu-istorija/zydu-visuomenine-padetis-14-20-am/privilegijos-zydu-bendruomenei/

LDK (iki 1569 m.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.)


Aleksandro Chodkevičiaus disertacija Rėgensburge

Rėgensburge saugomas Aleksandro Chodkevičiaus 1588 m. disertacijos Disputatio philosophica de communibus naturalium rerum principiis egzempliorius.

Aleksandras Chodkevičius (m.1626) - Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės karo ir valstybės veikėjas, nuo 1605 m. – Trakų vaivada, garsiojo karvedžio Jono Karolio Chodkevičiaus brolis. Aleksandru baigėsi Chodkevičių Bychovo šaka.

A. Chodkevičius studijavo teisę ir filosofiją Ingolštato jėzuitų universitete. 1588 m. apgynė ir paskelbė disertaciją de communibus naturalium rerum principiis.

https://www.vle.lt/straipsnis/chodkeviciai
https://www.digitale-sammlungen.de/en/details/bsb10156487

Kilnojamasis kultūros paveldas; Inkunabulai ir rankraščiai, žemėlapiai ir natos, knygos ir kiti leidiniai


Paskalviai — gyvenvietė pusiaukelėje tarp Tilžės ir Ragainės, paminėta 1318 m. dokumente Pascalwe vardu. Senas pavadinimas yra kilęs iš skaluvių vardo. Kryžiuočių kronikose minima čia stovėjusi gerai įtvirtinta skaluvių pilis — Schalauenburg. 2 km į šiaurės rytus nuo Paskalvių priešais Rambyną, į rytus nuo senųjų Paskalvių kapinaičių, prie Skalvės upelio, yra Skalvės piliakalnis.

1912 m. Paskalviuose buvo įsikūrusi lietuvių jaunimo kultūrinė draugija „Aušra“.

Išliko etnografiniai mitologiniai pasakojimai, kuriuos užrašė šioje vietoje augęs Jurgis Banaitis (1871—1905), Nemunu plaukiojančių garlaivių virėjas. Jis rinko gimtojo kaimo tautosaką: papročius, atsiminimus, dainas. Vieną J. Banaičio tautosakos rankraštį išsaugojo jo brolis ir sesuo. Jį perrašė Lietuvos konsulas Tilžėje J. Sruoga ir perdavė Lietuvos tautosakos archyvui. Šis tas iš užrašų buvo paskelbta rinkinėlyje „Iš Mažosios Lietuvos tautosakos“ (Kaunas, 1937 m.). 1900 m. J. Banaitis talkino rengiant Lietuvos skyrių Paryžiaus parodoje. Nemaža dalis jo surinktų eksponatų pateko į „Prūsijos“ (Karaliaučiuje) ir Helsinkio muziejus. J. Banaitis yra siuntęs tautosakos ir J. Basanavičiui.

Vienas užrašytas padavimas pasakoja, kad Skalvės apylinkėje gyveno labai stiprus milžinas: kai žingsnį žengdavęs, žemė drebėdavusi, kai kirvuką mesdavęs, tas tik pajūry nukrisdavęs. Kartą stiprūs priešai užpuolė Lietuvos kraštą. Milžinas kapojo priešus savo ilguoju kirviu, tūkstančius jų nutėškė į Nemuną. Pavargęs paleido kirvį, tada priešai jį surišo devyniomis virvėmis ir gyvą užkasė smėlyje. Taip lygioje vietoje atsirado kalnelis. Milžino duktė Skalvė ilgai verkė ant tėvo kapo, kol ant kalno atsirado ežeras. Nuo to laiko žmonės šį kalną praminė Skalve.

Kitas padavimas pasakoja, kad ant šio kalno buvo labai stipri tvirtovė, kurią septynerius metus apgulė, bet neįveikė kryžiuočiai. Prie tvirtovės buvo didelis ežeras. Žiemą tvirtovės gynėjai sėmė ežero vandenį ir pylė ant kalno šlaitų, kad jis apsitrauktų ledu. Jei priešai būriais verždavosi į kalną, gynėjai risdavo žemyn vinimis apkaltus sunkius rąstus. Kryžiuočiai, sužinoję, kad kalne yra pilnas žuvų ežeras, atsitraukė.

Kitas padavimas pasakoja, kad ant kalno vaidenasi tai raudonai apsirengęs jaunikaitis, tai žirgas be galvos, tai žuvusieji ten gieda. XIX a. viduryje kalne dar buvo du ežerėliai, ir pats kalnas dar turėjo aukštus pylimus. Paskui dvarponiai nusipirko Skalvę ir ežerėlius nuleido. Rado ten daugybę ginklų bei papuošalų, visą tai sukrovė į vežimą, nuvežė ir pardavė geležinkelininkams (t. y. metalo laužui).

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990


Montevidėjuje yra Lietuvoje gimusio Urugvajaus menininko Zusmano Gurvičiaus muziejus (Museo Gurvich).

Zusmanas Gurvičius, gimė 1927 metais Jiezne, žydų šeimoje. Šeima gyveno gana vargingai, todėl dar būdamas vaikas su tėvais emigravo į Urugvajų. Gyveno Montevidėjuje, pakeitė vardą ir pavardę į José Gurvich. J. Gurvičius studijavo Nacionalinėje vaizduojamosios dailės mokykloje Montevidėjuje bei garsiojo dalininko Joaquíno Torres García studijoje ir netrukus buvo pripažintas kaip perspektyvus dalininkas konstruktyvistas. Urugvajuje prasidėjęs J. Gurvičiaus kūrybinis kelias vėliau tęsėsi Europoje, Izraelyje ir Jungtinėse Amerikos Valstijose, kur menininkas netikėtai mirė sulaukęs 47 metų amžiaus.

Savo užrašuose dailininkas buvo įrašęs šią Marc Chagall citatą: „Tam tikra substancija, tam tikras aromatas iš to krašto, kuriame gimei, juntamas menininko darbe.“ Dailininko sūnus Martin Gurvich pasakojo, kad kartais Jose Gurvich stebėdavosi taip stipriai jautęs tokius dalykus kaip kvapai, garsai ir tokie subtilūs prisiminimai iš laiko Lietuvoje, nors jam tebuvo šešeri, kai šeima išvyko į Urugvajų. „Gurvich niekada nepiešė Lietuvos tiesiogiai, tačiau kai kuriuose jo piešiniuose atsispindi žydų gyvenimas, šventės ir, turbūt, prisiminimai iš Lietuvos, ar nedidelės nuorodos, užuominos apie Lietuvą – arba iš menkų prisiminimų, arba iš fotografijų. Pavyzdžiui, yra vienas piešinys su jo vaikystės namais – pieštas iš fotografijos. Visa tai labai subtilu – spalvos, kvapai, sniegas. Jis yra nupiešęs kelis paveikslus, kur kraštovaizdis, sakyčiau, yra Lietuvos ir Kibuco Izraelyje mišinys. Tarsi tokia bendra jungtis tarp šių dviejų vietų su visomis jų prasmėmis“.

Po dailininko mirties jo žmona Julia pradėjo supirkinėti Jose paveikslus ir ilgainiui įkūrė fondą, pamažu buvo įkurtas muziejus. 2015 metais muziejus perkeltas į naujas patalpas, esančias pagrindinėje Montevidėjaus senamiesčio gatvėje.

https://museogurvich.org/
Miežytė Živilė, https://pasauliolietuvis.lt/jose-gurvich-litvaku-kilmes-pasaulio-menininkas/?print=print
https://www.youtube.com/watch?v=Qk82H7IVEh0

Kilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė

Tarpukaris (1918-1940 m.); Okupacinis laikotarpis (1940-1990 m.)


Nekilnojamasis kultūros paveldas; Architektūra (sakralinė)


Ant Kaukaro piliakalnio stovėjusią pilį 1276 m. užėmė kryžiuočiai. Taip buvo pradėta užkariauti Skaluva. Pasakojama, kad pilyje gyveno kunigaikštis Kaukaras su dukra Eisule. Apie 1840 m. Eisuliuose lankėsi etnografas E. Gizevijus ir užrašė kelis padavimus:

Gražiai ir jaunai Kaukaro kunigaikštytei piršęsis tolimo krašto kunigaikštis. Pirmiausia jis nusiuntęs per pasiuntinius merginos tėvui dovanų keturis puikius žirgus. Paskui ketinęs atvykti pats. Tačiau vienas nedoras pasiuntinys žirgus pakeitęs paprastais kuinais. Užsirūstinęs Kaukaro pilies valdovas ir išprašęs pasiuntinį su tokia dovana lauk. Supykęs tolimo krašto kunigaikštis ir su kariuomene atvykęs keršyti už įžeidimą. Ant pilies mūrų juos sutikusi gražioji kunigaikštytė ir pažadėjusi meiliai priimti tuos, kurie be ginklų įeis į pilį. Dauguma jaunų karių apsidžiaugę ir sugarmėję į ją. Įsižeidusiam kunigaikščiui belikę taikiai derėtis. Tuomet ir paaiškėjęs pasiuntinio nedorumas. Jaunieji viens kitam patikę, netrukus įvyko linksmos vestuvės. Į jas buvusi pakviesta visa kariuomenė.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990


Ujazduvo pilis (Zamek Ujazdowski) - pilis Varšuvoje. Pirmąją pilį šioje vietoje XIII a. pastatė Mazovijos kunigaikščiai. Tačiau ilgainiui ji buvo perketa į dab. Karališkosios pilies vietą Varšuvoje, o Ujazduvo pilis buvo apleista. 1516 m. pilyje gyveno Mazovijos kunigaikštienė Ona Radvilaitė (1476—1522 m.) su sūnumis Stanislovu Mazoviečiu ir Jonušu III Mazoviečiu.

1548 m. į šią vietą išsikėlė Lietuvos didžioji kunigaikštienė ir Lenkijos Karalienė Bona Sforza (1494—1557 m.), kuri teritorijoje, esančioje maždaug 120 metrų nuo dabartinės pilies, pasistatė erdvų medinį dvarą ir ūkio pastatus. 1624 m. pradėta statyti pilis Abiejų Tautų Respublikos valdovui Zigmantui Vazai (1566—1632 m.). Tai buvo dviejų aukštų pastatas su vidiniu kiemu, dviem flygeliais, dengtomis arkadomis ir dviaukščiais bokštais kampuose. Tarp galimų pilies architektų nurodomi Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje ir Lenkijos Karalystėje dirbę italų architektai Constantino Tencalla, Matteo Castelli ir Giovanni Battista Trevano.

XVII a. čia veikė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės monetų kalykla, kaldinusi varinius šilingus. Kalykloje nukaldinta apie 61 mln. (kitais duomenimis, apie 90 mln.) monetų. Vienu kalyklos valdytoju buvo Tito Livio Burattini (monetos žymėtos jo inicialais – TLB). T. L. Burattini Vilniuje 1675 m. išleido knygą „Misura universale“ („Universalus matas“), kurioje pasiūlė ilgio mato vienetą susieti su laiku,  o ilgio matą pavadino „metro cattolico“ (universalus matas). Nuo šiuo metu naudojamo metro T. L. Burattini metras skiriasi tik 0,5 cm.

1784 m. Stanislovas Augustas Poniatovskis pavedė pilį pritaikyti kareivių barakams. Po rekonstrukcijos pastate įsikūrė Lietuvos pėstininkų gvardijos pulkas ir 10-asis pėstininkų pulkas. Padalinus Abiejų Tautų Respubliką, pastatas buvo apleistas.

Pokariu pilis buvo nugriauta, o 1975 m. pilnai atstatyta, suteikiant piliai ankstyvojo baroko išvaizdą. Nuo 1985 m. čia veikia Varšuvos Šiuolaikinio meno centras.

https://www.vle.lt/straipsnis/ujazdowo-pinigu-kalykla/
https://u-jazdowski.pl/en/o-nas/the-history-of-ujazdowski-castle

Matteo Castello; Constantino Tencallo; Jakub Fontana; Jean-Baptiste Pillement; Efraim Szreger (Schroeger); Stanisław Zawadzki

Bona Sforza (1494–1557); Zigmantas Vaza (1566–1632); Ona Radvilaitė (1476–1522); Constantino Tencallo (m. 1646); Konstantinas Tenkala (m. 1646); Stanislovas Augustas Poniatovskis (1732–1798); Augustas II Stiprusis (1670–1733)


Maunt Karmelio Šv. Kryžiaus lietuvių kapinės

Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Žaganyje (lenk. Żagań) veikė nacių „Stalag Luft III“ lageris, kuriame kalėjo lietuvių lakūnas Romualdas Marcinkus. Jis buvo vienas iš Sąjungininkų aviacijos karininkų, surengusių garsųjį pabėgimą iš šio lagerio. Lakūnams atminti pastatytas memorialas, kuriame rasite ir Marcinkaus pavardę.

Romualdas Marcinkus gimė Jurbarke 1907 07 22 d. 1929 Kaune baigė Karo mokyklą, 1932 – Vytauto Didžiojo karininkų kursų Aviacijos skyrių. 1927–38 žaidė Lietuvos futbolo rinktinėje. Nuo 1933 lakūnų parašiutizmo instruktorius, parodomųjų šuolių meistras. 1934 dalyvavo 25 dienų trijų ANBO‑IV lėktuvų grandies, vadovaujamos Antano Gustaičio, 10 000 km skrydyje per Europą (nusileidžiant 12 valstybių sostinėse). 1940 išvyko iš Lietuvos, įstojo į Prancūzijos armijos oro pajėgas, Prancūzijai kapituliavus, – į Jungtinės Karalystės Karališkąsias oro pajėgas. Viensparniu naikintuvu Hurricane dalyvavo oro mūšiuose su naciais. 1944 numušus lėktuvą paimtas į nelaisvę. Nacių Stalag Lufto III lageryje Žaganyje kartu su kitais Sąjungininkų aviacijos karininkais 1944 kovo 24 d. naktį surengė pabėgimą - išsikastu požeminiu tuneliu pabėgo 76 įvairių tautybių belaisviai. Kartu kalintųjų vadintas "René", Romualdas prisidėjo savo žiniomis ir gebėjimais organizuojant pabėgimą. Gerai mokėjo anglų, prancūzų, vokiečių, lenkų ir rusų kalbas. Jo užduotis buvo ieškoti vokiškuose laikraščiuose bet kokios informacijos, susijusios su Baltijos pajūriu ir Olandija. Tačiau jau 1944 m. kovo 26 d. su trimis likimo draugais jis buvo sulaikytas Pilos stotyje. Pabėgimas sukėlė didelį atgarsį ir pasipiktinimą Reicho valdžioje. Penkios dešimtys pabėgėlių buvo nubausti mirties bausme už pabėgimą, 1944 m. kovo 29 d. miške prie Prucės miestelio bausmė įvykdyta ir kpt. Romualdui Marcinkui.

Tik 1948 m. R. Marcinkaus palaidojimo vieta buvo identifikuota ir urna su jo palaikais perkelta į britų karių kapines Poznanėje, Lenkijoje. Išlikę kaliniai prie „Stalag Luft III“ 1944 m. pabaigoje pastatė memorialą penkiasdešimčiai nužudytų bendražygių.

Pagal Paulo Brickhillo atsiminimus, kuriuose autorius pasakoja neįtikėtiną istoriją apie tai, kaip daugiau nei 600 kalinamų belaisvių sutelkė jėgas, kad paspruktų, 1963 m. pastatytas žymus „Oskarui“ ir „Auksiniam gaubliui“ nominuotas filmas „Didysis pabėgimas“ (The Great Escape).

https://www.vle.lt/straipsnis/romualdas-marcinkus

A.Grigienė, https://jkgg.lt/karo-lakunas-ir-tarpukario-futbolo-legenda-romualdas-marcinkus/

Tomasz Lewandowski, Lietuvis karys, Aušra, 2005 12 14

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Paminklai


Skaisgiriai (vok. Skaisgirren, nuo 1938 Kreuzingen, rus. Bolšakovo), bažnytkaimis prie Dvitiltės upelio, svarbiausių kelių į Tilžę, Įsrutį, Karaliaučių, Labguvą, Mėtežerynus, Žilius sankryžoje.

Pirmąkart Skaisgiriai paminėti 1583 Labguvos valsčiaus sąskaitų knygose. 1650 Florianui Krausei suteikta karčemos laikymo teisė, įpareigojant kasmet patiekti valsčiui 60 statinių alaus. 1693 sujungus kai kuriuos Papelkių ir Žilių parapijų kaimus, įkurta parapija (Skaisgirių (2) parapija). Nuo 1693 veikė pradinė mokykla. 1773 pastatyta bažnyčia.

1807 kunigo name buvo apsistojęs Napoleonas, bažnyčioje laikyti jo arkliai ir vežimai. Dėl palankios geografinės padėties Skaisgiriai buvo didžiausia apylinkėse turgavietė, čia vykdavo didžiausi Rytprūsiuose savaitiniai turgūs, didžiausia Prūsijoje paršelių prekyvietė. Turgaus dienomis atvykdavo iki 1,5 tūkst. vežimų iš Įsruties, Labguvos, Vėluvos ir kitų. apylinkių.

Parapijoje nuo pat įsikūrimo gyveno lietuviai. Iki 1818 m. pamaldos buvo laikomos tik lietuvių kalba. Skaisgiriuose kunigavo lietuviškų giesmių eiliuotojas, vertėjas į lietuvių kalbą Motiejus Vilhelmas Meisneris, kuris čia ir mirė 1708 m.

Skaisgiriuose  klebonu dirbo lietuvių tautinio sąjūdžio dalyvis kunigas Jonas Pipiras, kuris palaidotas bažnyčios šventoriuje.

Bendruomenės nariai lietuviai ilgai priešinosi prievartinei asimiliacijai: 1848 iš 9537 parapijiečių lietuviais užrašyta 4253 (44,6%), 1870 – 3707 (37,2%), 1878 – ~2000. Po 10 metų bendruomenei išaugus iki 11 000, lietuvių buvo 2730 (24,7%). Tiek buvo ir Pirmojo pasaulinio karo išvakarėse.

Skaisgiriuose ir aplinkiniuose kaimuose (Govartuose, Kiškiuose) apie 1890 m. lankėsi tautosakininkas Vilius Kalvaitis, užrašinėjęs lietuviškas dainas.

Po Antrojo pasaulinio karo išlikusi bažnyčia paversta kino teatru, XX a. paskutiniajame dešimtmetyje perduota stačiatikiams.

Safronovas Vasilijus, https://www.mle.lt/straipsniai/skaisgiriai-2
Juška Albertas, https://www.mle.lt/straipsniai/skaisgiriu-2-parapija
Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990


Niu Filadelfijos Šv. Širdies lietuvių katalikų kapinės


Šilininkuose dar 1905 m. iš 379 gyventojų 40 proc. registravosi kaip lietuviai. Čia paprastai apsistodavo lietuvių kultūros veikėjas Jurgis Zauerveinas, 1879 m. parašęs eilėraštį „Lietuvininkai mes esam gimę“.

1885–1900 m. Šilininkuose dirbo mokytojas Jerkmonas Penčiukas, kuris palaikė lietuvybę, bendradarbiavo lietuvių spaudoje, „Varpo“ žurnale. Pasirašydavo Vijurko, Ūsoriaus, Mostyklos, Utėliaus slapyvardžiais. Parašė komediją „Mūsų sentėviai“, eilėraščių. Pas jį lankėsi Jurgis Mikšas ir kiti Mažosios Lietuvos kultūros puoselėtojai. Nuo 1874 m. Šilininkų gyveno poetė Johana Ambrosius (ar Ambrosaitė) – Foigt (1854–1939). Rašė eilėraščius, kuriuose aprašomas Lietuvos grožis, lietuvių dalia.

Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990


Susivienijimo Lietuvių Amerikoje būstinė Niujorke

Susiviẽnijimas lietùvių Amèrikoje (angl. Lithuanian Alliance of America), SLA, Jungtinių Amerikos Valstijų lietuvių visuomeninė organizacija. Centras Niujorke. 2012 m. priimti nauji Įstatai. Susivienijimui lietuvių Amerikoje vadovauja Taryba, jos renkama 5–7 asmenų Valdyba ir Prezidentas. Susivienijimas rūpinasi JAV lietuvių kultūros, švietimo reikalais, leidžia knygas, laikraštį Tėvynė (nuo 1896 m.), materialiai remia organizacijos narius, mirusių narių šeimas, tvarko gausų Susivienijimo archyvą, dėl jo išsaugojimo ir panaudojimo bendradarbiauja su Jungtinių Amerikos Valstijų ir Lietuvos užsienio lituanistikos tyrimų institucijomis. Susivienijimo lietuvių Amerikoje patalpose Manhetene Niujorke (pastatas nupirktas 1910 m., 1967 m., 2019 m. restauruotas) Šio amžiaus pradžioje taip pat veikė Tautos fondo administracija, vyko daugelio Niujorko lietuvių organizacijų susirinkimai, meno ansamblių repeticijos, daugelis kultūros ir meno reginių, 2014 atidaryta Meno erdvė SLA307 parodoms.

Susivienijimo lietuvių Amerikoje pastangomis Jungtinių Amerikos Valstijų gyventojų surašymuose pradėta išskirti lietuvius. Susivienijimo nariai rinko aukas Lietuvos nepriklausomybės atkūrimui, nukentėjusiesiems nuo I pasaulinio karo. Prisidėjo prie 1 mln. parašų rinkimo akcijos dėl Lietuvos nepriklausomybės pripažinimo.

Susivienijimas lietuvių Amerikoje rėmė Lietuvos pasipriešinimą sovietų okupaciniam režimui, prisidėjo prie ALT ir BALF steigimo ir rėmė finansiškai, Jungtinių Amerikos Valstijų Kongrese iškėlė lietuviams palankaus imigracijos įstatymo idėją, rūpinosi jaunimo tautiniu auklėjimu, įsteigė jaunimo kuopų.

MELC
Linas Saldukas
https://www.vle.lt/straipsnis/susivienijimas-lietuviu-amerikoje/

Nekilnojamasis kultūros paveldas; Atmintinos vietos; Architektūra (istorinė)


Tadas Andrius Bonaventūra Kosciuška (1746 - 1817) - Lenkijos ir Lietuvos politikos ir karo veikėjas, vyriausiasis 1794 m. sukilimo vadas. T. Kosciuška save laikė lietuviu, laiškuose (1790 m.) pabrėždavo esąs Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pilietis.
Lenkijoje yra daug atminimo ženklų T. Kosciuškai. Vienas jų - paminklas Varšuvoje. 2010 m. buvo atidengta 1910 m. pastatyto paminklo  Vašingtone kopija, kurios autorius Antoni Popiel.

https://www.vle.lt/straipsnis/tadas-andrius-bonaventura-kosciuska/

Nepriklausomybės atkūrimas (nuo 1990 m.)


Susijusios asmenybės: Švitrigaila, Jogaila, Vytautas

Susiję laikotarpiai: 15 a.

Reikšmė Lietuvai: Šioje vietoje stovėjo piečiausia lietuviška pilis.

Očakivas (Очаків, Ochakiv) - miestas ant dešiniojo Dniepro limano (Juodosios jūros įlanka) kranto. Senovėje netoli dabartinio Očakivo buvo graikų kolonija Olbija. Nuo 13 a. regionas priklausė Aukso ordai. Kijevo Rusios ir LDK laikais vietovė vadinosi Dašivas (Дашів, Daschau, Dassow). Pirmą kartą šaltiniuose Dašivas minimas 1431 m. sutartyje, pasirašytoje Švitrigailos ir Jogailos.

XV a. pradžioje Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas šioje vietoje pastatė medinę pilį gynybai nuo totorių. Tai buvo labiausiai į pietus nutolusi lietuviška pilis.

Krymo chanas Menglis Girėjus ją sugriovė ir 1492 m. toje vietoje pastatė Kara Kermeno tvirtovę. Ją 1526 m. užėmė turkai ir pervadino Açi Kale. Pagal 1792 Jasų taiką tvirtovė atiteko Rusijai. Pavadinta rusiškai Očiakovu (ukrainietiškai – Očakiv), buvo svarbus Rusijos imperijos uostas. Tvirtovė buvo nugriauta, jos vietoje buvo įkurtas dabartinis miestas. Pilies vietoje pastatyta cerkvė. Nuo 1991 m. Očakivas – nepriklausomos Ukrainos miestas. Teritorijoje buvo vykdomi dideli kasinėjimai, todėl daugiau informacijos turėtų atsirasti apibendrinus archeologinius tyrimus.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
https://www.vle.lt/straipsnis/dniepro-limanas/
https://www.vle.lt/straipsnis/ocakiv/


Šiluvos Dievo Motinos koplyčia Nekaltojo Prasidėjimo Tautinėje šventovėje Vašingtone yra vienas svarbiausių lietuvių kultūrinės savivokos egzilyje ženklų. Koplyčios istorijos pradžia – didžiausios JAV Romos katalikų bažnyčios, dedikuotos Švč. Mergelei Marijai, statybos. Palaiminimą naujiems maldoms namams 1913-aisiais suteikė popiežius Pijus X, skirdamas asmeninę dotaciją projekto pradžiai. Naujoji bažnyčia, patikėta projektuoti airių kilmės amerikiečių architektui Karoliui D. Maginisui, iškilo per tris dešimtmečius (1920 – 1959 m.).

Prabėgus keletui metų nuo bazilikos pastatymo, joje nuspręsta įrengti įvairių tautų koplyčias, liudijančias katalikų bendruomenės etninę įvairovę. Tarp afrikiečių, austrų, austrų, kinų, čekų, filipiniečių, prancūzų, vokiečių ir kitų tautų, pagrindinėje bazilikos dalyje buvo įrengta ir lietuvių koplyčia, pašvęsta Šiluvos Dievo Motinos garbei. Lietuvių koplyčios projektą 1964-aisiais parengė architektas Judžinas Kenedis (jaunesnysis), o planą, kokia bus objekto ikonografinė programa – Lietuvos Centrinis Komitetas, vadovaujamas vyskupo Vincento Brizgio. Manyta, kad Lietuvos nežinantiems lankytojams, svarbu sukurti atitinkamą stilistinę ir spalvinę programą, kurioje atsispindėtų lietuvių kūrėjų tautinė samprata.

Koplyčios centrinėje nišoje įrengtas altorius su skulptoriaus Vytauto Košubos Šiluvos Marijos statula, o šoninėse sienose – Rūpintojėlio ir šv. Kazimiero mozaikinės kompozicijos, sukurtos dailininko Vytauto Kazimiero Jonyno. Kaip rašyta JAV lietuvių tautinės minties savaitraštyje „Dirva”, šiose kompozicijose, be centrinės Rūpintojėlio figūros, vaizduojami ir kiti tautos praeičiai ir kultūrai svarbūs elementai (medinės bažnyčios, lietuviškas peizažas, kryžiai) bei siužetai. Pavyzdžiui, kairėje dalyje įkomponuota Petro Rimšos vargo mokykla, simbolizuojanti spaudos draudimą, Karaliaus Mindaugo Krikšto fragmentą, centrinėje – Dievo Apvaizdos akis žvelgianti į kenčiančią Lietuvą ir siunčianti savo palaimos šilumą ir kt. Ne mažiau įspūdingos ir koplyčios skliautinės lubos su apskritu langu. Mozaikos technika dailininkas Albinas Elskus jose įkomponavo žymiausias Lietuvos Madonas (Aušros Vartų, Žemaičių Kalvarijos, Pažaislio ir Trakų).

Koplyčia pašventinta 1966 m. Vašingtone vykusio Išeivijos lietuvių religinio kongreso metu.

Vaidas Petrulis


Britų muziejaus saugyklose saugomi įvairūs šarvai iš Radvilų Nesvyžiaus pilyje buvusios kolekcijos, taip pat graviūrų atspaudai su Kristupo Radvilos Perkūno, Mikalojaus Kristupo Radvilos Našlaitėlio, Barboros Radvilaitės ir Žygimanto Augusto, kardinolo Jurgio Radvilos ir kitų didikų bei Abiejų Tautų Respublikos valdovų portretais. Muziejuje yra ir numizmatikos kolekcija iš skirtingų Lietuvos istorinių laikotarpių.

https://www.britishmuseum.org/collection

Kilnojamasis kultūros paveldas; Vaizduojamoji dailė; Numizmatinę, sfragistinę, heraldinę, filatelinę, faleristikos vertę turintys objektai; Kilnojamieji daiktai, susiję su svarbiausiais istoriniais įvykiais, visuomenės, kultūros, karo, sporto, religijų istorija, įžymių žmonių gyvenimu

LDK (iki 1569 m.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.); Tarpukaris (1918-1940 m.)

Radvilos; Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis (1549–1616); Kristupas Radvila Perkūnas (1547–1603)


Vilniaus universiteto Architektūros katedros auklėtinis Liucijus Vyganauskis (Lucjan Wyganowski, 1809–1886) buvo iš tų architektų restauratorių, kurių veikla skatino neogotikos įsigalėjimą Europoje ir mūsų krašte. Po 1831 m. sukilimo L. Vyganauskis išvyko į Prancūziją, apsigyveno Amjeno mieste. Susižavėjęs čionykšte katedra, dažnai ją piešdavo, mėgindamas išsiaiškinti konstrukciją ir formas. Dėl prancūzų romantikų susidomėjimo gotika L. Vyganauskio piešiniai atrinkti į parodą, jis pakviestas į Paryžių ir ėmė bendradarbiauti su įžymiu architektu restauratoriumi Žanu Baptistu Lasusu (Jean Baptiste Lassus). Pastarasis L. Vyganauskiui pavedė prižiūrėti gotikos pastatų konservavimo ir restauravimo darbus. Nuo 1839 m. jis prižiūrėjo Paryžiaus Šventosios koplyčios, nuo 1845 m. - Dievo Motinos katedros restauravimą. Prancūzijos periferijoje konservavo ir restauravo Nanto (Nantes), Šalono (Chalons), Muleno (Moulin), kitų miestų bažnyčias. Kartu su Ž. B. Lasusu projektavo naujus pastatus: bažnyčią Paryžiaus Beviljė dalyje, vizitiečių vienuolyno namus Monparnase, reprezentacinius rūmus kunigaikščiui Saltykovui Eliziejaus laukuose. Mirus Ž. B. Lasusui, L. Vyganauskis pradėjo bendradarbiauti su dideliu gotikos žinovu, garsiu architektūros istoriku bei teoretiku, architektu restauratoriumi Viollet Le Duc. Iš pradžių dirbo prie tos pačios Paryžiaus Dievo Motinos katedros, prie ištirtos Amjeno ir Reimso katedrų, nuo 1858 m. — prie Pjerefono (Pierrefonds) pilies mokslinio tyrimo darbų, vadovavo pilies restauracijai. Padarė tikslų Pjerefono pilies modelį, kuris buvo daug kartų eksponuotas ir publikuotas spaudoje. L. Vyganauskio pasiūlymu ir jam vadovaujant atlikti Šartro (Chartres) ir Le Manso katedrų, Barle— Diuko (Bar Le Duc) koplyčios, Saint-Jean-aux-Bois vienuolyno restauracijos darbai.

L. Vyganauskis rinko straipsnius apie gotiką, ruošė mokslinį darbą apie šio stiliaus konstrukcijų ir meninių formų ypatybes. Laiškuose į Lietuvą pakiliai rašė apie negęstančią gotikinės architektūros vertę. Sutikęs Paryžiuje tautiečius, L. Vyganauskis žadėjo grįžti į Lietuvą, konservuoti ir restauruoti jos pilis.

Adomonis Tadas, Adomonytė Nijolė, Lietuvos dailės ir architektūros istorija II, Vilnius, Vilniaus dailės akademijos leidykla, 1997
Timbert Arnaud, Viollet-le-Duc et Pierrefonds: Histoire d'un chantier, 2017, https://books.openedition.org/septentrion/33672?lang=en
http://ressources.archives.oise.fr/cache/mnt_lustre_ad60_ir_publie_archives_privees_64%20j_65%20j_4%20tp_1507%20w_pierrefonds_viollet_le_duc_wyganowski.pdf


Šv. Mikalojaus, Šteindamo bažnyčios vieta Karaliaučiuje

Steindamm (Štaindamas; liet. Akmenų Pylimas), Karaliaučiaus miesto dalis į šiaurės vakarus nuo Karaliaučiaus pilies. Spėjama, kad Steindammo vietoje buvo pirmoji prie Karaliaučiaus pilies įkurta gyvenvietė (civitas) su Šv. Mykolo bažnyčia (įvairių šaltinių duomenimis, įsteigta 1255–1257). Ji buvo visiškai sugriauta sembų antpuolio metu.  Atstatyta XIV a. I pusėje. Kadangi Steindammo priemiestyje gyveno daug prūsų, lenkų, lietuvių, Reformacijos laikotarpiu joje pradėta laikyti pamaldas lenkų ir lietuvių kalba, buvo lietuvių kunigas. Pirmuoju lietuvių klebonu apie 1531 m. tapo kunigaikščio Albrechto pasikviestas Šilalės klebonas Jonas Tartilavičius  -  Batakietis (Tartyla), 1550–1587 kunigavo Baltramiejus Vilentas, 1587–1602 Jonas Bretkūnas. Karaliaučiuje, kur nereikėjo rūpintis bažnyčios ūkiu, jis ėmėsi literatūrinės veiklos: išleido giesmyną, „Postilę“, baigė versti Bibliją į lietuvių kalbą. 1603 m. lietuviams buvo atiduota erdvesnė Zakheimo bažnyčia.

Šteindamo bažnyčia sunaikinta XX a. 6 dešimtmetyje.

Safronovas Vasilijus, https://www.mle.lt/straipsniai/steindamm
Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990

Jonas Tartilavičius - Batakietis / Jonas Tartyla - Batockis (m. 1585); Baltramiejus Vilentas (apie 1525–1587)


Mozyrius, įsikūręs Pripetės pakrantėje, yra vienas seniausių Baltarusijos miestų. Pirmą kartą kaip Kijevo Rusios miestas paminėtas 1155 metais. Gedimino laikais jis buvo politiniame Lietuvos akiratyje, o didysis kunigaikštis Algirdas miestą galutinai įtraukė į Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sudėtį. XVI a. viduryje Mozyrius tapo Kijevo vaivadijos pavieto centru, 1577 m. gavo miesto savivaldos teises ir herbą. Per Abiejų Tautų Respublikos antrąjį padalijimą buvo prijungtas prie Rusijos.

Seniausias išlikęs miesto pastatas – buvusi Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia ir bernardinų vienuolynas.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Moišė Ravivas-Vorobeičikas gimė 1904 gruodžio 5 d. Laskonių kaime netoli Lebedžių miestelio dab. Baltarusijoje, buvo vienas iš keturių Šloimės Varobeičiko ir Šifros Vorobeičik (mergautinė pavardė Cukerman) vaikų.

1909 m. pradėjo mokytis pradinėje mokykloje Ašmenoje.

1914 kartu su šeima persikėlė į Vilnių. 1916-1923 m. mokėsi daktaro Josifo Epšteino įsteigtoje žydų gimnazijoje, 1921-1923 m. – Vilniaus dailininkų draugijos piešimo mokykloje. 1923–1925 m. dalyvavo grupinėse žydų dailininkų parodose, tais pačiais metais studijavo Vilniaus Stepono Batoro universiteto Dailės fakultete. Lankė Juliusz Kłos (Juliušas Klosas, 1881–1933), Zbigniewo Pronaszko (1885–1958), Jerzio Remerio (1888–1979), Otono Krasnopolskio (1877–1971), Bolesławo Bałzukiewicziaus (1879–1935), Jano Bułhako (1876–1950) dėstytus kursus.

1925-1927m. tarnavo Lenkijos kariuomenėje šauktiniu, Vilniuje.

Pradėjo žydiškąjam Vilniuj skirtą sumanymą - su jaunais žydų dailininkais 1927 m. surengė parodą „Nuo Didžiosios sinagogos kiemo iki Stiklių gatvės“. Tais pačiais metais jis išvyksta studijuoti į Bauhausą, architektūros ir taikomosios dailės mokyklą Dessau mieste, Vokietijoje.

Bauhausas – buvo viena pažangiausių to meto aukštųjų dailės mokyklų. Vorobeičikas žiemos semestre ten lankė pagrindų kursą pas Josefą Albersą (1888–1976) ir kaip niekas kitas gerai įsisavino šio struktūrines organizacijos „mokymą“. Be to jis dar papildomai lankė Paul Klee (1879–1940) ir Vasilijaus Kandinskio (1866–1944) kursus kaip ir vasaros semestre dirbo Hinnerk Scheperio (1897–1957) dirbtuvėje.

Per trumpą laiką Vorobeičikas išmoksta visus savo garsiųjų mokytojų knygų apipavidalinimo principus. Jis prisimena: „Josefo Alberso įvadiniame kurse mes darėme viską: tipografiją, montažą iš iliustruotų žurnalų, baldininkystę, grafiką, kino ir teatro plakatų komponavimą. Semestro pabaigoje egzamino paroda buvo tikras spalvų, medžiagų studijų, architektūrinių eskizų festivalis.“ Bauhause Vorobeičikas pradėjo ir fotografuoti.

1927 m. dar neegzistavo fotografijos klasė, bet László Moholy-Nagy (1895–1946) jau buvo išleidęs vadovėlį Tapyba, fotografija, filmas (Malerei, Photographie, Film 1926), kuris Vorobeičikui suteikė svarbių impulsų.

1928 m. Vorobeičikas persikėlė į Paryžių. Apie puse metų jis lankė Vaugirard gatvėje įsikūrusią Nacionalinę fotografijos ir kinematografijos mokyklą (pranc. École nationale de photographie et cinématographie). Čia mokėsi fotografavimo technikos ir praktinių įgūdžių laboratorijoje. 1929 m. jis keliavo į Vilnių su šeima atšvęsti Velykų. Pakeliui sustojo Berlyne, čia nusipirkdamas naują Leica fotoaparatą su kuriuo Vilniuje nufotografuos ir įamžins senose miesto dalyse žydišką gyvenimą. Vorobeičikas prisimena: „Vilniuje švietė saulė. Kai kuriuose knygos fotografijose matosi tirpstančio sniego pėdsakai. Aš tiesiog leidau Leicai „veikti“ ir taip atsirado knyga apie Vilnių. Savita apipavidalinimo forma, puslapiai su montažais be abėjo – paveikti kino... viskas kas vaizduojama buvo ir kituose žydiškuose centruose jeigu ir ne tokioje įvairovėje ir koncentracijoje. Iš viso to šiandien nieko neliko. Tai ko nepabaigė Hitleris tai pabaigė mūsų „draugas“ Stalinas. Iš šio žydų kvartalo nieko neliko, net ir didžiosios sinagogos.“

Dar sukūrimo metais menininkui pasitaikė proga pirmą kartą eksponuoti šiuos darbus Ciuriche vykusiame sionistų kongrese. Ten šie patraukė Emilio Schaefferio iš Ciuricho leidyklos Orell-Füssli dėmesį. Jis pasiūlė Vorobeičikui šiuos darbus išleisti knygų serijoje „Schaubücher“.

1931 m. gegužę pasirodė knyga „Vilniaus žydų gatvė“ (Ein Ghetto im Osten. Wilna, The Ghetto Lane in Wilna, Yidishe gas in Vilne, Rehov ha-Yehudim be-Vilna). Anot Herberto Modericho.“ Visiškai neįprasta knyga, kuri archaiškas žydų bendruomenės Vilniuje gyvenimo formas perteikė būdais formaliomis idėjomis pralenkusiais viską kas iki šiol buvo siūloma foto knygų rinkoje. Autorius iškirpo žmonių figūras iš fotografijų kaip koliažistas, kvadrato formą pakeičia į kvadratines formas ir netaisyklingus keturkampius. Iš jų sudėdamas kubistinio charakterio tablo. Iš skirtingų masteliu padidintų to paties negatyvo atspaudų sudedama klaidinanti ir netvarkinga sinagogos dėlionė. Motyvų pakartojimai su drąsiais mastelių pakeitimais, daugkartiniai apšvytinimai dėka kurių fasadai atrodo transparentiški apipavidalinimas su diagonalėmis ir laužytomis linijomis rodo meistrišką grafiko akį.“

Knyga sulaukė didelio rezonanso. Buvo išpirkti visi 12 500 atspaustų egzempliorių.

Dar teberuošiant šią knygą Vorobeičikas jau pradėjo dirbti prie naujos knygos skirtos Paryžiaus miestui „Paryžius: 80 Moï Vero fotografijų“ (pranc. Paris: 80 Photographies de Moï Ver). Ieškodamas šiai leidėjo sutiko jauną redaktorių André Malraux (1901–1976), kuris padėjo jam rasti net tik leidėją bet ir pasiūlė pseudonimą Moi Ver. Knygai įvadą susižavėjęs menininko darbu jo prašymu parašė Fernandas Léger (1881–1955). Per pora savaičių knyga buvo išleista 1000 bibliofilinių egzempliorių ir iškarto buvo išpirkta bei sulaukė gerų recenzijų.

Paskatintas sėkmės ir žavėdamasis László Moholy-Nagy knyga Vorobeičikas sudarė dar vieną savo naujų fotografijų leidinį „Ci-Contre - 110 Moï Vero fotografijų“ (pranc. Ci-Contre – 110 Photos de Moï Ver). Deja, pasikeitus aplinkybėms šis nebuvo išleistas.

Paryžiuje meniniai Vorobeičiko interesai ir toliau buvo nukreipti į naujus fotografijos knygų sumanymus. Tuo pačiu metu pragyvenimui užsidirbdavo kaip foto žurnalistas. 1932 m. jis pasirašė sutartį su tarptautine agentūra Globe Photos. Publikavo nuotraukas populiariuose savaitraščiuose Vu, La Vie Parisienne, dienraščiuose Paris-soir.

1934 m. įsitikinęs sionistas menininkas persikėlė į Palestiną. Ten tęsė savo kaip fotografo veiklą, kūrė fotomontažinius plakatus, dirbo knygų iliustracijos, grafinio dizaino srityse.

1937 m. dar kartą grįžo į Europą, sukūrė Lenkijos žydų portretų seriją.

1941–1942 m. menininko tėvai, brolis, seserys ir dukterėčios žuvo Holokausto metu.

1950 m. Vorobeičikas kartu su bendraminčiais įkūrė menininkų koloniją Safede. Tuo metu, daugiausia atsidėjo tapybai. Inspiruotas kabalos (hebr. quabbālāh) nutapė paveikslų mistinių siužetų tema.

1951 m. jis pasirinko hebrajišką vardą ir pavardę Moche Ravivas.

1967 m. padovanojo žydiškojo Vilniaus fotografijas Geto kovotojų muziejui (angl. The Ghetto Fighters' House, dar Itzhak Katzenelson Holocaust and Jewish Resistance Heritage Museum, Documentation and Study Center).

1990–1991 m. dalyvavo Berlyne atidarytoje parodoje „Bauhauso fotografija. 20 amžiaus fotografijos apžvalga“ (vok. Fotografie am Bauhaus. Überblick über eine Periode der Fotografie im 20. Jahrhundert). Paroda dar buvo eksponuojama Tiubingene, Hamburge, Ciuriche ir Paryžiuje.

1998 m. sausio 18 d. Moise Ravivas Vorobeičikas mirė Safede, sulaukęs 90 metų.

2019 m. Nacionalinėje dailės galerijoje Vilniuje buvo surengta paroda “Moi Veras: Moišė Ravivas-Vorobeičikas. Modernybės montažai”.

Moišė Ravivas-Vorobeičikas tapo autorius vienos iš pirmųjų avangardistinio apipavidalinimo forografijos knygų. Tai svarbus pasiekimas avangardistinio meno istorijoje, o mums svarbu ir tai, kad šios knygos fotografijos buvo skirtos Vilniaus geto temai.

Prof. dr. Raminta Jurėnaitė

Kilnojamasis kultūros paveldas; Fotografijos, kino juostos ir jų negatyvai


Myriaus pilis yra viena didžiausių ir geriausiai išlikusių Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės tvirtovių. XVI a. pradžioje pilį pastatė LDK dvaro maršalka Jurgis Iliničius - pilis tuomet buvo gotikinė aptvarinė, aptverta fosa ir turėjo penkis bokštus. 1568 m. mirus paskutiniam Iliničių giminės atstovui, Myriaus valda ir grafo titulas atiteko Mikalojui Kristupui Radvilai Našlaitėliui. XVI a. pab. - XVII a. pr. naujojo šeimininko iniciatyva prie dviejų pilies sienų buvo pristatyti renesansiniai rezidenciniai korpusai, tvirtovė buvo sutvirtinta žemės bastionais ir vandens grioviu, šalia sukurtas parkas. Puošnūs interjerai įrengti Onos Kotrynos Sanguškaitės - Radvilienės ir Mykolo Kazimiero Radvilos Žuvelės laikais. Tvirtovė nukentėjo per 1655 m. ir 1706 m. švedų apgultis, 1794 m. Rusijos kariuomenės šturmą, 1812 m. Napoleono karus. Sovietmečiu pilyje įrengtos gyvenamosios patalpos ir negrįžtamai prarasta autentiška interjerų apdaila. Pilis restauruojama ir atstatoma nuo 1991 m., o 2000 m. tvirtovė pripažinta UNESCO Pasaulio paveldo objektu.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

teisinė apsauga šalyje suteikta; Radvilos; Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis (1549–1616); Mykolas Kazimieras Radvila Žuvelė (1549–1616); Ona Kotryna Sanguškaitė - Radvilienė (1676–1746)


Grafikas ir tapytojas Jakobas Steihardtas gimė 1887 gegužės 23 kaip vyriausias vaikas iš keturių Zerkovo miestelyje Poznanės provincijoje, kuri tuo metu buvo Prūsijos dalis Vokietijos reicho teritorijoje. Trylikos jis prarado tėvą ir buvo išsiųstas mokytis į gimnaziją Berlyne. Kai Poznanės muziejaus direktorius, profesorius Kaimmerer pamatė jo piešinius suteikė jam stipendiją septynių metų studijoms. 1907 m. jis pradėjo mokytis Berlyno taikomosios dailės muziejuje. Vėliau jis studijavo pas Lovis Corinthą (1858–1925) tapybą ir ofortus pas Hermanną Strucką (1876–1944), kurio studijoje susipažino su Ludwigu Meidneriu(1884–1966).

1909–1910 m. Steinhardtas mokėsi Juliano akademijoje Paryžiuje (pranc. Académie Julian), pas Jean-Paul Laurensą (1838–1921), po to pas Henri Matisse (1869–1954), vėliau Colarossi akademijoje (pranc. Académie Colarossi) pas Théophile Steinleną (1859–1923). Paryžiuje Steihardtas pamatė Pablo Picasso, Henri Rousseau ir Pierre-Auguste Renoiro kūrinius. 1911 m. jis kelis mėnesius praleido Italijoje, daugiausiai Florencijoje ir Romoje.

Berlyne Steinhardtas greitai įsitraukė į ekspresionistų sąjūdį; 1912 m. čia įkūrė grupę „Patetikai“ (vok. Die Pathetiker) kartu su savo draugais Richardu Janthuru (1883–1956) ir Ludwigu Meidneriu. Israelio Ber Neumanno (1887–1961) grafikos kabinetas publikavo jo ankstyvuosius ofortus. Jis kūrė portretus, peizažus, biblijines ir žydų gyvenimo scenas. Herwarthas Waldenas (1878–1941) savo galerijoje Der Sturm (Audra, veikė 1912-32, Berlyne) eksponavo Steinhardto kūrinius 1912 m. ir 1914 m.

Steinhardtas buvo jau primiršęs savo žydiškas šaknis ir vėl jas atrado tik pirmojo pasaulinio karo metais, kaip kareivis patekęs į Lietuvą. 1918 m. jis rašė: „1915 m. aš buvau kareivis Lietuvoje, ten pažinau žydų tautą; jos miestelius, jos kasdienybę, jos kančias, karštas maldas, šventus šabus, jos senius, vyrus ir sūnus, kurie atsiriboję nuo laiko ir įvykių, nepaprastai susijaudinę studijavo dievo žodį kantriai laukdami savo didelės misijos. Šie žmonės sujaudino mane labiau nei kas nors iki šiol. Šio išgyvenimo įspūdžiai paveikė mano to meto darbus ir mano kūrybą veikia iki šiol [...] Dvidešimt savo gyvenimo metų buvau beveik pamiršęs, kad esu žydas. Kadangi anksčiau nepažinojau tokios aplinkos, mane iki širdies gelmių sukrėtė Lietuvos žydai ir sužadino meilę mano tautai, nors iki šiol tai buvo daugiau poza.“ Lietuvoje 1916 m. Steinhardto dalinys stovėjo Raseiniuose.

Karo pabaigoje grįžus į Berlyną jį ištiko nervų sukrėtimas. Lietuvoje patirtus įspūdžius Steinhardtas perkėlė į paveikslus; medžio ir metalo raižinius bei ofortus suteikdamas impulsą žydų meno ir kultūros atsigavimui tuo metu Berlyne. 1917 Berlyno Sezession (vok Berliner Sezession) parodoje jis pirmą kartą eksponuoja lietuviškus lakštus, kurie sulaukia didelio susidomėjimo ir pripažinimo. Jis tampa Berlyno Sezession tikruoju nariu; penkiasdešimt darbų iš parodos iš karto nuperkama.

Wolfgangas Gurlittas (1888–1965) savo tėvo Fritzo Gurlitto (1854–1893) įsteigtoje leidykloje 1920 m. išleido Steinhardto aštuonių ofortų aplankus pavadinimu Litauische Juden (Lietuvos žydai). Lietuvos žydams skirtuose Steinhardto darbuose yra tos patetikos kurios siekė ir jo draugas Ludwigas Meidneris. Tuo pačiu metu Steinhardto darbai, kad ir ekspresyvūs realistiškai atkuria buities ir religinius ritualus, daug dėmesio skiriama charakteringam tipažui, aprangos ir kitoms detalėms.

Nuo 1919 m. karo išgyvenimų pasekoje jis kūrė religinius kūrinius. 1922 m. jis vedė savo gydytojo Ely (Elias) Gumperto (1864–1918) dukterį Minni Gumpert (1895–1977). Po dukters Jozefos gimimo 1923 m. jie persikėlė į didesnį butą Paryžiaus gatvėje 27 Berlyne. Čia jis privačiai mokė dailės ir priimdavo svečius tokius kaip Conradą Felixmüllerį (1897–1977), Erichą Heckelį (1883–1970), Else Lasker-Schüler (1869–1945) ir Eugeną Spiro (1874–1972).

Pramonininkas ir kolekcionierius Erichas Goeritzas (1889–1955) nupirko iš menininko darbų ir taip Steinhardtas galėjo su savo šeima keliauti į Daniją, Prancūziją bei Jugoslaviją.

1925 m. Steinhardtas pirmą kartą nuvyko į Palestiną, kur jam didelį įspūdį padarė šalies peizažas. Tuo periodu jis buvo ir Berlyno Sezession (vok. Berliner Sezession). narys. Denuncijuotas kad yra komunistas 1933 m. vasarį buvo suimtas ir tardomas gestapo. Po šių įvykių Steinhardtas su šeima apsisprendžia emigruoti ir apsistoja šešiems mėnesiams Tel Avive prieš apsigyvendamas Jeruzalėje. Jis stengiasi išmokti naują kalbą ir adaptuotis prie kitokios šviesos bei klimato. Dėl pinigų ir medžiagų trūkumo pradeda kurti mažo formato medžio raižinius ir ofortus su Jeruzalės ir aplinkinio peizažo vaizdais. 1936–1939 m. jo kūriniai buvo eksponuojami Jeruzalėje, Paryžiuje, Londone, Niujorke.

Sužinojęs, kad jo šeimos nariai žuvo koncentracijos stovyklose jis nusprendžia nebegrįžti į Vokietiją.

Atidaręs mokyklą savo namuose jis prasimuša ir tampa Bezalel meno mokyklos (angl. Bezalel Academy of Arts and Design) direktoriumi, kur taip pat moko grafikos. 1950 jis tampa grafikos departamento vadovu Jeruzalės dailės akademijoje. 1952 m. jis keliauvo po JAV ir jo kūriniai buvo rodomi Bostone, Niujorke ir Vašingtone.

1955 m. San Paulo bienalėje jis apdovanojamas internacionaline premija už grafiką.

1957-1967 m. personalinės Stenhardto parodos buvo surengtos Amsterdame, Miunchene, Jeruzalėje, Berlyne, Haifoje.

1959 m. ir 1960 m. Steinhardtas kelis kartus lankosi Vokietijoje atnaujina 1920 metais užsimezgusias draugystes su tokiais menininkais kaip Conradas Felixmülleris, Ernstas Fritschas (1892–1965), Erichas Heckelis (1883–1970) ir Ludwigas Meidneris. Jis buvo apdovanotas eile tarptautinių premijų ir 1966 m. tapo Jeruzalės garbės piliečiu.

Steinhardtas mirė 1968 m. vasario 11 d. būdamas aštuoniasdešimties metų Nahariyya mieste.

Tarptautiniai pripažinto grafiko Jakobo Steinhardto kūriniai mums svarbūs kaip 20 a. pradžios Lietuvos miestelių žydų bendruomenės gyvenimo būdo, buities, religinių apeigų išraiškingas menininko liudijimas.

Jakobo Steinhardto kūrinių rinkinys saugomas Berlyno miesto muziejuje (vok. Stadtmuseum Berlin).

Prof. dr. Raminta Jurėnaitė

Jakobo Steinhardto darbai Jüdisches Museum Berlin: https://objekte.jmberlin.de/Suche?f.personId=12297%3A%3AJakob%20Steinhardt


Pačiame Paryžiaus centre, 1-oje apygardoje randame Radvilos gatvę. Ji prasideda ties gatve des Petits-Champs, nr.1 ir baigiasi akligatviu. Ši gatvė priklauso Palais Royal kvartalui. Geriausia į ją patekti iš metro stoties: Palais-Royal – Musée du Louvre. Gatvė pavadinta politinio tremtinio Karolio Stanislavo Radvilos (1734-1790) vardu, pasipriešinusio 1772 m. ATR padalijimui. Jis palaikė Baro konfederaciją prieš Kotryną II ir turėjo palikti gimtąjį kraštą. Keliaudamas po Europą, jis atsidūrė Paryžiuje ir čia nutiesė gatvę, kurioje pasistatydino namą, garsėjusį savo prabanga. Iš pradžių ši gatvė buvo vadinama „rue Neuve“ (Naujoji), tačiau 1640 m. ji buvo pavadinta „rue Neuve-des-Bons-Enfants“ (Naująja Gerųjų vaikų gatve). Tada joje buvo 20 namų ir 7 žibintai. Prancūzų revoliucijos laikais joje įsikūrę keli lošimo namai, kurių veikla sukėlė įvairių skandalų. Čia net lankėsi leitenantas Bonaparteʼas, kur ne tik jam rūpėjo palošti kortomis. Netrūko ir galantiškų intrigų, tad ir šios gatvės viešbučiai klestėjo.  1867 m. ji buvo pavadinta Radvilos vardu. Prieš pat Pirmąjį pasaulinį karą gatvėje buvo 37 namai, iš kurių keli viešbučiai. 1920 m. joje lieka tik du prekybininkai: papuošalų pardavėjas ir nedidelė kavinė. Tarp 1920 ir 1925 m. daugelis gatvės namų buvo supirkta ir nugriauta Prancūzijos Banko užsakymu, nes jis norėjo praplėsti savo valdas. 1926 m. gatvė virto privačiu akligatviu, kurį užvėrė vartai, skirti tik Prancūzijos Banko tarnautojams. Tada laikraščio „La Presse“ žurnalistas Ch. Esquier ir parašė: „Radvilos gatvės nebėra!“ Šioje gatvėje namai, pažymėti nr.35-37, priklausė Radvilos šeimai. 1995 m. jie buvo pradėti renovuoti ir pritaikyti šiuolaikinėms reikmėms, nes Prancūzijos bankas norėjo į vieną pastatą sujungti 7 namus, tarp kurių pateko ir Radvilos šeimos namai.
V. Bikulčius

Radvila Karolis Stanislovas (1734 02 27 Nesvyžius - 1790 11 22 Biała), Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės (LDK) ir Abiejų Tautų Respublikos (ATR) valstybės ir karo veikėjas. Iš kunigaikščių evangelikų reformatų Radvilų giminės Nesvyžiaus šakos. Mykolo Kazimiero Radvilos Žuvelės ir lenkų dramaturgės Pranciškos Uršulės Radvilienės (Višnioveckaitės) sūnus. Kaip ir tėvas, valdė Nesvyžiaus bei Olykos (Voluinės sr.) ordinacijas. K. S. Radvila, kaip bajorų auksinės laisvės šalininkas, prisidėjo prie antirusiškos Baro konfederacijos (1768–72), tapo Lietuvos konfederatų generaliniu maršalka. Dėl nuolat vartoto kreipimosi į kitus Mielasis Pone (lenk. Panie Kochanku) K. S. Radvila buvo pramintas tuo kreipiniu. Išgarsėjo palaidu gyvenimu (lėbavimu, išlaidavimu), dėl to buvo mėgstamas LDK smulkiųjų bajorų.

Matulevičius Algirdas, https://www.vle.lt/straipsnis/karolis-stanislovas-radvila-1/

Nematerialus kultūros paveldas; Vietovardžiai


Susijusios asmenybės: Liubartas, Švitrigaila, Jonas Sobieskis

Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a.

Reikšmė Lietuvai: LDK laikais įsteigta pilis.

Oleska (Олесько, Oles’ko) stovėjo svarbioje vietoje - ant sienos tarp Haličo ir Voluinės žemių, todėl XIV a. dėl Oleskos tarpusavyje rungėsi Lietuva, Lenkija ir Vengrija. 1340 m. šią vietovę užvaldė Gedimino sūnus Liubartas. Vėliau ji atiteko Lenkijai. 1382-1432 m. vėl priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1432 m. po ilgos apgulties pilį užėmė lenkų kariuomenė. Nuo to laiko pilis pradėta vadinti Olesko pilimi.

XVI a. pilis perstatyta į renesansinę rezidenciją. 1629 m. čia gimė būsimas Abiejų Tautų Respublikos valdovas Jonas Sobieskis. Po pirmojo ATR padalijimo Oleska atiteko austrams.

1975 m. restauruotoje pilyje atidarytas muziejus ir paveikslų galerija – Lvovo paveikslų galerijos filialas. Muziejuje gausu unikalių dailės paminklų. Muziejuje įrengta XIV-XVIII a. vakarų Ukrainos dailės ir kultūros istorijai skirta ekspozicija – itin aktuali ir Lietuvos kultūros paveldo požiūriu.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Račiūnaitė, Tojana, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012


Miestelis dabartinėje Minsko srityje, Medilo rajone. 1504 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Aleksandras Jogailaitis, funduodamas bernardinų vienuolyną Vilniuje, vienuoliams skyrė prie Servečės upės esančią girią. Ji skirta medžiams kirsti, o mediena plukdyta į Vilnių vienuolyno reikmėms. Bernardinai girioje pasistatė kelis medinius namelius, vadintus būdomis, tad ir vietovę imta vadinti Būda. Prie namelių atsirado ir medinė koplytėlė, o 1589 m. ir pirmoji medinė bažnytėlė.

Bernardinams įgijus stebuklais garsėjusį Marijos atvaizdą, 1633—1644 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės lauko etmono bei Polocko vaivados Jonušo Kiškos lėšomis pastatyta mūrinė šventovė. Šiuos laikus pasiekusi Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia — dar vėlesnė, pastatyta po gaisro rekonstruojant senąjį pastatą 1767—1783 m. (architektas Juozapas Fontana).

Bažnyčios didžiajame altoriuje galima išvysti  garsųjį paveikslą „Švč. Mergelė Marija“, kurį 1598 m. iš Romos atvežė Minsko vaivada Jonas Pacas, kai iš protestantizmo atsivertė į katalikybę. Po Jono Paco mirties, 1613 m. kunigas Izaokas Solokajus paaukojo paveikslą Būdos bažnyčiai. Šiandien Budslavo Švč. Mergelė Marija garbinama kaip Baltarusijos globėja, o čionykštė bazilika yra svarbiausia Baltarusijos katalikų šventovė.

Šv. Barboros koplyčioje yra įspūdingas 1633-1644 m. Andriejaus Kromerio pastatytas juodmedžio altorius, kurį puošia 20 auksuotų statulų.

Račiūnaitė, Tojana, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Jonas Dominykas Pacas (apie 1550–1610); Aleksandras (1461– 1506)


Montevidėjo Fatimos Nekalčiausios Mergelės Marijos Širdies bažnyčia (isp. Iglesia de Nuestra Señora de Fátima) - vienintelė Urugvajuje veikianti lietuvių bažnyčia.1950 m. kunigų Jono Bružiko ir Vlado Mikalausko iniciatyva įkurta lietuviška parapija. Surinkus lėšų iš JAV lietuvių, nupirktas žemės sklypas Montevidėjo Sero (Cerro) rajone. Bažnyčia buvo pastatyta per trejetą metų, užbaigta 1953 m. Pirmosios Šv. Mišios įvyko 1954 m. vasario 16 d.
Manoma, kad trikampis dvišlaitis bažnyčios stogas - lietuvių kultūrinio palikimo dalis. Šios bažnyčios skliaute virš altoriaus – Vilniaus katedros ir Šiluvos vaizdai. Ant bažnyčios suolų tebėra lentelės su užrašytomis lietuviškomis aukotojų pavardėmis. Vitražuose – šv. Kazimieras, Aušros Vartų Marija, o šone – Šiluvos M. Marijos altorėlis, su užrašu lietuvių ir ispanų kalbomis. Įrengtos kelios atminimo lentos. 4 bokšto varpuose išgraviruoti žodžiai „O skambink per amžius vaikams Lietuvos, kad laisvės nevertas, kas negina jos“.

Netrukus po pastatymo šalia bažnyčios buvo įrengta krepšinio aikštė, įsteigta parapijos „Lietuvos vyčiai“ šokių grupė. Tėvas Jonas Giedrys įkūrė jaunimo fondą, iš kurio ilgą laiką finansuotos bendruomenės kelionės į lietuvių kongresus Šiaurės Amerikoje, studijos Vasario 16-osios gimnazijoje Vokietijoje.

https://sielovada.org/dar-viena-ganytojiskos-keliones-kryptis-urugvajaus-sostine-montevidejus/
https://www.bernardinai.lt/2018-10-31-pasaulio-zmogus-is-dubingiu/
https://www.vle.lt/straipsnis/montevidejo-lietuviai/
https://www.15min.lt/gyvenimas/naujiena/keliones/ar-atvykome-per-velai-lietuva-montevidejuje-iii-dalis-1630-1103210


Kelios dešimtys į Heizeltoną atsikrausčiusių lietuvių šeimų, 1886 m. įkūrė Šv. Petro ir Pauliaus Lietuvos Romos katalikų bažnyčią. Bažnyčia ir lietuvių kapinės konsekruotos 1911 m. Nuo 2009 m. maldos namai nebeveikia.

http://www.mipolonia.net/wp-content/uploads/2017/10/SS.-Peter-and-Paul_1886-1986_Hazleton_PA.pdf


Henriko Valua palaidojimo vieta Sen Deni katedroje

1572 m. mirus paskutiniam jogailaičiui Žygimantui Augustui, kuris neturėjo palikuonių, iš daugelio pretendentų į valdovus Lenkijos ir atskirai Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorai išsirinko Henriką Valua. 1573–75 m. jis buvo Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius, pirmasis elekcinis (rinktas) Abiejų Tautų Respublikos valdovas. Tačiau jo valdymas netruko ilgai – sužinojęs, kad mirė brolis, Prancūzijos karalius Karolis IX, Henrikas 1574 06 18 slapta pabėgo į Prancūziją ir 1575 m. tapo jos karaliumi Henriku III ir valdė iki 1589 m. Henriko mirtimi baigėsi Valua dinastija.

Nors Henrikas Valua tapo Prancūzijos karaliumi, tačiau ATR simbolius – Lenkijos erelį ir Lietuvos Vytį – savo herbe išsaugojo. Dėl to Vytį rasime ne vienoje Paryžiaus vietoje.

Matulevičius Algirdas, Spečiūnas Vytautas, https://www.vle.lt/straipsnis/henrikas-valua/


Kosciuškos parkas Čikagoje buvo įrengtas 1916 m.

Tadas Andrius Bonaventūra Kosciuška (1746 - 1817) - Lenkijos ir Lietuvos politikos ir karo veikėjas, vyriausiasis 1794 m. sukilimo vadas. T. Kosciuška save laikė lietuviu, laiškuose (1790 m.) pabrėždavo esąs Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės pilietis.

T. Kosciuška dalyvavo 1775–83 m. Jungtinių Amerikos Valstijų nepriklausomybės kare, vadovavo įvairių objektų įtvirtinimui. JAV yra nemažai vietų, pavadintų Kosciuškos garbei. Viena jų - Kosciuszko parkas Čikagoje.

https://www.vle.lt/straipsnis/tadas-andrius-bonaventura-kosciuska/


Atminimo lentelė Juozui Lukšai kavinėje „Le Maresquier“

Lukša Juozas (literatūrinis slapyvardis Juozas Daumantas), 1921 08 04 – 1951 09 04, Lietuvos pasipriešinimo nacių ir sovietiniam okupaciniams režimams veikėjas. Vienas Lietuvos partizanų vadų.

2024 m. lapkričio 23 d., minint Lietuvos kariuomenės dieną, Paryžiuje buvo organizuota Pilietiškumo diena. Jos metu atidengta vieno žymiausio Lietuvos partizano Juozo Lukšos atminimo lentelė jo susitikimų su bendražygiais ir draugais vietoje – kavinėje „Le Maresquier“.

1948-1949 m. Paryžiuje žvalgybos mokykloje mokęsis J. Lukša mezgė ryšius su emigracijoje gyvenusiais lietuviais, skleidė žinias apie rezistencinę kovą Lietuvoje, Daumanto slapyvardžiu parašė memuarus apie Lietuvos partizanų kovas prieš sovietų okupantus „Partizanai už geležinės uždangos“.

Žuvo grįžęs kovoti į Lietuvą.

Užsienio reikalų ministerijos informacija

https://fr.mfa.lt/naujienos/14/paryziuje-atidengtas-lietuvos-partizanu-vado-juozo-luksos-atminimo-zenklas:2324
https://www.vle.lt/straipsnis/juozas-luksa/


Šugar Nočo Šv. Petro ir Povilo lietuvių kapinės

Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Vilks Bario Šv. Pranciškaus lietuvių bažnyčia


Mainersvilio Šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia


Antano Mončio skulptūra Sen Žil Krua de Vi

Nuo 2011 m. Sen Žil Krua de Vi (Saint Gilles-Croix-de-Vie) kurorto Gorin krantinės viešąją erdvę puošia A. Mončio skulptūra „Gaidys“. 1957 m. sukurta bronzinė skulptūra buvo dingusi, bet surasta iškilo virš pėsčiųjų Santarvės (La Concorde) tilto per De Vie (pranc. Gyvenimo) upę, įtekančią į Atlanto vandenyną. Vandėjos departamente prie Biskajos įlankos Le Mollin kaimelyje Antanas Mončys ir jo sutuoktinė Florence Martel ilgus metus išlaikė jos šeimai priklausiusią dvarvietę, jame ilsėdavosi ir dirbdavo.

Gaidžio įvaizdis skulptoriaus pasirinktas neatsitiktinai. Ilgus metus jis buvo neoficialus Prancūzijos simbolis. Nuo Galijos laikų šis paukštis buvo Prancūzijos personifikacija, įkūnijo budrumo, atgimimo, kovingumo prasmes, Didžiosios revoliucijos laikais – Respublikos simbolis, vaizduotas ant karo vėliavų. A. Mončio skulptūros stilistika moderni, formos rezonuoja su jo mėgiamo art deco, brolių Martelių ir Osipo Zadkine kūrybos kontekstuose susiformavusia pajauta.

„Gaidys“ – vienas iš trijų Prancūzijos valstybės užsakytų meno kūrinių (kiti – jau minėti Lano ir Meco bažnyčių dekoro projektai), atliktų lietuvių skulptoriaus A. Mončio.

Lietuvių skulptorius, tapytojas, piešėjas Antanas Mončys gimė 1921 m. birželio 8 d. Mončių kaime, Kretingos rajone. 1942–1943 m. studijavo architektūrą Vytauto Didžiojo universitete Kaune. 1944–1946 m. pasitraukė į Vakarus, gyveno karo pabėgėlių stovykloje, įsikūrusioje greta Miuncheno. 1947–1950 m. A. Mončys mokėsi Breisgau Freiburgo dailės ir amatų mokykloje, kurią pabaigė įgydamas skulptoriaus diplomą. Kitaip nei daugelis bendramokslių, nepasirinko išvykti į JAV, nors tam ruošėsi. Mokyklos baigimo stipendija suteikė galimybę įsikurti ir mokytis Paryžiuje, vienerius metus lankyti tarptautinę Ossipo Zadkine (1890–1967) studiją prie Didžiosios lūšnos akademijos (Académie de la Grade-Chaumière, 10 Rue de la Grand-Chaumière), įsikūrusią Monmartre. O. Zadkine dirbtuvėje praleisti metai subrandino jaunojo lietuvio ryžtą pasirinkti skulptoriaus kelią.

1958–1973 m. Paryžiuje, Sèvres g. 78 A. Mončys buvo įsirengęs studiją. 1960–92 m. surengė apie 30 individualių parodų Europoje ir JAV. Dalyvavo Oskaro Milašiaus draugijos veikloje (Association des amis de Milosz), originaliais piešiniais iliustravo O. Milašiaus „Lietuviškas pasakas“ (knygos faksimilė perleista V. Liutkaus ir Vytauto Kasiulio dailės muziejaus iniciatyva 2021 m). 1976 m. jis sukūrė viršelį Algirdo Juliaus Greimo knygai „Apie dievus ir žmones“. Mielai ėmėsi pedagogo darbo, 1973–1991 m. vadovavo  skulptūros kursams Vokietijoje ir Prancūzijoje. 1989 m. lankėsi Lietuvoje. 1992 m. Šiuolaikinio meno centre Vilniuje surengta pirmoji A. Mončio paroda nepriklausomoje Lietuvoje, išleistas katalogas. 1993 m. liepos 10 d. mirė Paryžiuje, perlaidotas Grūšlaukės kapinėse, tėvų kape. Nuo 1999 m. Palangoje veikia Antano Mončio namaimuziejus.

Ilona Mažeikienė

https://www.antanasmoncys.com/
https://www.ouest-france.fr/normandie/moncy-61800/le-coq-du-sculpteur-moncys-regarde-vers-lest-130843


Kazimiero Jogailaičio sarkofagas Vavelio katedroje

Kazimieras Jogailaitis 1427 m. (Krokuvoje) - 1492 m. (Gardine) - Lietuvos didysis kunigaikštis (1440–92 m.), Lenkijos karalius Kazimieras IV Jogailaitis (lenk. Kazimierz IV Jagiellończyk; 1447–92). Iš Jogailaičių. Jogailos ir jo ketvirtosios žmonos Sofijos Alšėniškės sūnus. Nužudžius didįjį kunigaikštį Žygimantą Kęstutaitį (1440 m.) Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikai prieš Lenkijos ponų norą paskelbė trylikametį Kazimierą Jogailaitį Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu. Kol Kazimieras Jogailaitis buvo nepilnametis, Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę valdė Ponų Taryba.

1444 m. ties Varna (Bulgarija) mūšyje su turkais žuvus Kazimiero vyresniajam broliui Lenkijos karaliui Vladislovui Varniečiui, Lenkijos ponai, norėdami atnaujinti asmeninę uniją su Lietuvos Didžiąja Kunigaikštyste, pasiūlė Kazimierui Lenkijos karaliaus sostą. Jis pasiūlymą priėmė tik lygiateisių valstybių sąjungos (asmeninės unijos) sąlygomis, nes to reikalavo Lietuvos didikai.

1447 m. Kazimiero privilegija buvo pirmoji, kurioje įrašyti didžiojo kunigaikščio įsipareigojimai nemažinti Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės teritorijos, į valstybės tarnybą skirti tik vietos bajorus. Bajorų svarbiausia prievolė valstybei pasidarė karo tarnyba. 1468 m. Kazimieras Jogailaitis patvirtino vadinamąjį Kazimiero teisyną – pirmąjį bandymą kodifikuoti Lietuvos teisę. Tarnybinių bajorų teises sulyginus su visų bajorų teisėmis XV a. pabaigoje susidarė bajorų luomas, kurio valią Kazimieras Jogailaitis vykdė.

Kazimieras nepakankamai rūpinosi Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės interesais – retai būdavo Lietuvoje, stengėsi, kad Jogailaičių dinastijai atitektų Čekijos ir Vengrijos sostai, todėl Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikai norėjo turėti savo valdovą ir bandė jį nuversti. Jam valdant Lietuvoje labai padidėjo Ponų Tarybos įtaka. Nors seimuose lenkų ponai siūlė panaikinti Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, bet ji išsaugojo savo savarankiškumą.

Kazimieras Jogailaitis iš popiežiaus gavo privilegiją vyskupus skirti pats, be kapitulų ir popiežiaus nuomonės. Skatindamas Lenkijos bajorus kariauti su Vokiečių ordinu, patvirtino bajorų teisę rinktis į apskrities seimelius svarstyti valstybės reikalų.

Lietuvos valstybė Kazimiero valdymo metais žymiai susilpnėjo. 1484 m. Lietuva prarado Juodosios jūros pakrantę. Kur kas labiau sumenkėjo Lietuvos įtaka kaimyninėms šalims. Kazimiero valdymo metais Lietuvos valstybė susilpnėjo ir iš vidaus. Valstybės žemės buvo masiškai dalijamos Lietuvos ponams, į kurių nuosavybę perėjo didžioji valstybės dalis. Ponų taryba tapo realia valdžia Lietuvoje.

Su žmona Elžbieta Habsburgaite (Šventosios Romos imperijos imperatoriaus, Vokietijos, Čekijos ir Vengrijos karaliaus Albrechto II dukra) turėjo 6 sūnus: Vladislovą II Jogailaitį, Kazimierą (būsimą šventąjį), Joną Albrechtą, Aleksandrą, Žygimantą Senąjį ir Frydrichą ir 7 dukteris: Jadvygą, Sofiją Kazimieraitę, Elžbietą, kitą Elžbietą, Oną, arba Aną, Barborą ir dar vieną Elžbietą. Manoma, buvo paskutinis Lietuvos didysis kunigaikštis, mokėjęs lietuviškai.

Kazimieras Jogailaitis palaidotas Krokuvoje, Vavelio katedroje.

Baranauskas Tomas, https://www.aidas.lt/lt/istorija/article/28704-2022-11-19-ilgas-kazimiero-jogailaicio-valdymas
Gudavičius Edvardas, Matulevičius Algirdas, https://www.vle.lt/straipsnis/kazimieras-jogailaitis


Ernesto Galvanausko kapas Eks le Bene mieste

Galvanauskas Ernestas (1882 m. Zizonyse - 1967 m. Eks le Bene, Prancūzijoje) - Lietuvos valstybės ir politikos veikėjas, diplomatas. Inžinierius. Didžiojo Vilniaus seimo (1905 m.) atstovas. Už dalyvavimą 1905 m. revoliuciniuose įvykiuose 1906 m. suimtas ir kalintas. 1908 m. išvyko į Belgiją. Lježe baigė Technikos universitetą ir Elektrotechnikos institutą. 1913–14 m. Serbijoje tiesė geležinkelius.

1918 m. Paryžiuje su kitais įkūrė Lietuvių informacijos biurą. Nuo 1919 02 Lietuvos delegacijos Paryžiaus taikos konferencijoje sekretorius ir reikalų vedėjas. 1919 10–1920 06 ir 1922 02–1924 06 Lietuvos ministras pirmininkas, kartu – 1919 10–1920 06 finansų, prekybos ir pramonės ministras; 1923 02–06 laikinai gudų reikalų ministras, 1922 11–1924 06 – užsienio reikalų ministras. 1920 06–1922 02 buvo finansų, prekybos ir pramonės ministras, laikinasis susisiekimo ministras. Būdamas vyriausybės vadovu ir ministru, E. Galvanauskas prisidėjo prie Lietuvos ūkio pagrindų kūrimo, finansų tvarkymo ir lito įvedimo, padėjo organizuoti bermontininkų sutriuškinimą, Klaipėdos krašto prijungimą prie Lietuvos Respublikos. 1924 09–1927 01 Lietuvos nepaprastasis pasiuntinys ir įgaliotasis ministras Londone. 1927–29 Klaipėdos uosto direkcijos pirmininkas, vėliau verslininkas, 1934–39 Prekybos instituto rektorius. 1939 11–1940 06 vadinamosios Bendro darbo vyriausybės finansų, prekybos ir pramonės ministras.

SSRS 1940 06 okupavus Lietuvą 1940 06–07 vadinamosios Liaudies vyriausybės finansų ministras, laikinasis susisiekimo ministras (sutiko tapti ministru tikėdamasis sumažinti SSRS spaudimą). Atleistas už nelojalumą. 1940 08 nelegaliai pasitraukė į Vokietijos valdomą Klaipėdos kraštą. 1940 09 tapo Romoje įkurto Lietuvių tautinio komiteto pirmininku. 1941 06 22 kaip to komiteto pirmininkas pasirašė K. Škirpai adresuotą raštą, pavedantį sudaryti Laikinąją vyriausybę. 1941–45 policijos prižiūrimas gyveno Berlyne, vėliau persikėlė į Prancūziją, kurį laiką gyveno Madagaskare.

Ernestas Galvanauskas palaidotas Aix-les-Bains kapinėse.

Jegelevičius Sigitas, https://www.vle.lt/straipsnis/ernestas-galvanauskas
Užsienio reikalų ministerijos informacija


Geranainių pilis ir Šv. Mikalojaus bažnyčia

XVI a. pirmoje pusėje Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didysis kancleris ir Vilniaus vaivada Albertas Goštautas Geranainiuose pastatydino pilį. Prieš ištekėdama už Žygimanto Augusto, čia gyveno Barbora Radvilaitė, Stanislovo Goštauto našlė.

Geranainių pilis buvo reikšmingas XV ir XVI a. sandūros Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės fortifikacijos pavyzdys. Per XVII a. vidurio karą su Maskva pastatas sugriautas, bet vėliau atstatytas. Galutinai pilis sugriauta XIX a. viduryje. Išlikę tik pilies mūro fragmentų, pylimų ir gynybinių griovų pėdsakų.

Albertas Goštautas taip pat fundavo ir Šv. Mikalojaus bažnyčios statybas. Ji pastatyta iki 1519 m. kartu su pilimi - matyt turėjo pilies koplyčios paskirtį. Albertas Goštautas 1539 m. testamentu bažnyčiai padovanojo nemažai prabangių liturginių reikmenų. Dalis jų, pavyzdžiui Geranainių didžioji monstrancija, vėliau pateko į Vilniaus katedros lobyną (eksponuojamą Bažnytinio paveldo muziejuje, Vilniuje). Bažnyčia perstatyta po 1779 m. gaisro įgijo vėlyvojo baroko formų.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Goštautai; Albertas Goštautas (1480–1539); Barbora Radvilaitė (apie 1522 / 1523–1551)


Kūriniai Krokuvos nacionaliniame muziejuje

Krokuvos nacionalinis muziejus (Muzeum Narodowe w Krakowie), Lenkijos dailės muziejus. Sudaro: turgaus halės pastatas Sukiennice (pastatytas 14 a. antroje pusėje), naujieji rūmai, Szołayskių rūmai ir kt. Muziejuje sukaupta 14–20 a. lenkų ir užsienio šalių tapybos, skulptūros, grafikos, miniatiūrų rinkiniai.

Tarp muziejuje eksponuojamų kūrinių yra Vilniaus vaivados Karolio Stanislovo Radvilos II, vadinto „Pone mielasis“ portretas, sidabrinis Radvilų herbu puoštas surtout de table (centrinis stalo papuošimas) su rubinais, taip pat Tado Kosciuškos, Adomo Mickevičiaus asmeniniai daiktai.

https://www.vle.lt/straipsnis/krokuvos-nacionalinis-muziejus
https://media.mnk.pl/exhibitions/gallery-of-decorative-art

Kilnojamasis kultūros paveldas; Portretai; Kilnojamieji daiktai, susiję su svarbiausiais istoriniais įvykiais, visuomenės, kultūros, karo, sporto, religijų istorija, įžymių žmonių gyvenimu

Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.); Ilgasis XIX a. (1795-1918 m.)

Karolis Stanislovas Anupras Radvila II „Pone mielasis“ (1734–1790)


Vitebsko miestas įsikūręs prie sraunios Dauguvos upės, kuri lėmė jo spartų augimą. Nuo 974 m. minimas miestas įsikūrė IX–X a. rytų slavų krivičių užimtose žemėse, nuo seno gyventose lietuvių. Pasak tradicijos, Vitebskas buvo įsteigtas Kijevo kunigaikštienės Olgos. XI a. jis buvo svarbus Polocko kunigaikštystės centras su strategiškai svarbia pilimi, o vandens kelias prekybos ryšiais jungė miestą su daugeliu kraštų – nuo Skandinavijos iki Graikijos. 1101 m. miestas tapo savarankiškos Vitebsko kunigaikštystės sostine.

Nuo XIII a. pradžios miestas buvo intensyviai puldinėjamas lietuvių. Nuo 1320 m. Vitebsko kunigaikštystę valdė Algirdas ir jo šeimos nariai, vitebskiečiai dalyvavo 1348 m. lietuvių kautynėse su Vokiečių ordinu ties Strėva. XIV a. pabaigoje didysis kunigaikštis Vytautas panaikino Vitebsko kunigaikštystę ir pradėjo miestui bei sričiai skirti savo vietininkus. XVI a. pradžioje Vitebskas tapo vaivadijos centru, 1597 m. Zigmantas Vaza suteikė jam miesto savivaldos teises. XVI a. miestas kentėjo dėl karų su Maskva (1502–1536, 1562–1568), buvo stipriai nusiaubtas.

Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas tradiciškai stačiatikių gyvenamame mieste fundavo parapinę katalikų bažnyčią. XVII a. Vitebske virė aktyvus religinis gyvenimas, buvo pastatyta keletas skirtingų konfesijų sakralinių pastatų. Sudarius bažnytinę uniją ir įsiplieskus stipriai nesantaikai tarp unitų ir stačiatikių, 1623 m. stačiatikiai Vitebske nužudė Polocko unitų arkivyskupą Juozapatą Kuncevičių, o jo kūną įmetė į upę. Dėl nusikaltimo vadovas atėmė iš Vitebsko miesto teises ir privilegijas, kurios grąžintos 1644 metais. 1654 m., po ilgos apgulties, miestas buvo užimtas maskvėnų kariuomenės, bet po 1667 m. sudarytos taikos vėl grąžintas Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Per Šiaurės karą, 1708 m., Petro I įsakymu Vitebskas buvo sudegintas, vėliau patyrė nuosmukį. 1772 m., per Abiejų Tautų Respublikos pirmąjį padalijimą, atiteko Rusijai, 1924 m. buvo prijungtas prie Baltarusijos SSR, ne kartą siaubtas ir griautas. Atstatytas po antrojo pasaulinio karo.

XVII–XVIII a. Vitebskas, kaip svarbus administracinis Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės centras ir savivaldus miestas, išsiskyrė vienuolynų gausa. Vienas ryškiausių – 1682 m. Vitebsko pavieto žemės teismo raštininko Adomo Pranciškaus Kisieliaus funduotas bazilijonų vienuolynas su Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų (Uspenijės) katedra. Ji pastatyta palaimintuoju paskelbto Juozapato Kuncevičiaus žūties vietoje, prie turgaus aikštės.

Liškevičienė, Jolita, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012

Algirdas (1296–1377); Zigmantas Vaza (1566–1632); Vytautas Didysis (apie 1350–1430)


Vienos Meno istorijos muziejuje saugomi Mikalojaus Radvilos Juodojo šarvai, kuriuos nukalė tuo metu garsus Niurnbergo (Vokietija) kalvis Kunz Lochner. Panašius šarvus pas tą patį meistrą tuo pačiu metu užsisakė ir Žygimantas Augustas, tačiau Radvilos šarvai yra labiau dekoruoti ir sudaryti iš daugiau dalių. Iš to galima spręsti, kad Radvilų giminė statusu varžėsi su pačiu valdovu. Mikalojaus Radvila Juodasis - Barboros Radvilaitės pusbrolis, kuri už Žygimanto Augusto ištekėjo 1547 m. Spėjama, kad kitos šarvuotės dalys, kurios dabar saugomos Paryžiuje ir Niujorke, yra iš tos pačios kolekcijos.

Muziejuje taip pat eksponuojami Stepono Batoro, Mikalojaus Radvilos Rudojo, Mikalojaus Kristupo Radvilos Našlaitėlio šarvai.

https://www.khm.at/objektdb/detail/371792
https://www.khm.at/objektdb/detail/371403/?offset=0&lv=list
https://www.khm.at/objektdb/detail/371877/?offset=1&lv=list

Kilnojamasis kultūros paveldas; Kilnojamieji daiktai, susiję su svarbiausiais istoriniais įvykiais, visuomenės, kultūros, karo, sporto, religijų istorija, įžymių žmonių gyvenimu


Katinava, Katniava, Katava, Katenava – miestelis, esantis už 10 km į šiaurės vakarus nuo Stalupėnų. Prie Katinavos yra upelis Romonė ir vietovė Romanupiai (už 2 km į rytus nuo Katinavos), iš ko galima spręsti, kad Katinavos apylinkės buvo pagoniško kulto židinys. Ant vienos iš Katinavos aplinkinių kalvų, o gal ir ant paties Katinavos piliakalnio buvo pagrindinė Nadruvos apeigų vieta. Petras Dusburgietis taip pat mini Nadruvos Romovę.

Katinavos bažnyčia statyta 1589 m. greta piliakalnio. Parapija jos kūrimosi laiku buvo grynai lietuviška. Tai liudija jau XVI a. minimos gyvenvietės: Būdupėnai, Dravininkai, Dvergeliai, Eimeniškiai, Grybai, Jenkutkampiai, Jukniškiai, Kiaulakiai, Kiduliai, Kumeliai, Mikutėliai, Norušupiai, Patilžiai, Plikiai, Ramonupiai, Sėjkampiai, Stališkiai, Šilgaliai, Šilininkai, Šokviečiai, Šuršynėliai, Šventakiemis, Tučiai, Uždegiai, Valeikiemiai, Vilkiniai, Žvyrgaliai. Visi 27 paminėti gyvenviečių pavadinimai yra lietuviški, iš kurių: 20 asmenvardinės, 4 vandenvardinės ir 3 bendrųjų žodžių kilmės.

Katinavoje kunigavo Teofilis Gotlibas (Gotlybas) Šulcas (gimęs 1629 m. prie Vėluvos) – leksikografas, lietuvių-vokiečių-lotynų kalbų žodyno autorius. Jis draugavo su M. Pretorijumi, lietuvių kalbos mokėsi iš K. Sapūno. Vėliau, K. Sapūnui mirus, suredagavo ir 1673 m. išleido jo gramatiką, ėmėsi versti Bibliją. 1673 m. mirė Katinavoje, nebaigęs planuotų darbų. Buvo palaidotas Katinavos bažnyčios rūsyje. Bažnyčia, kurioje tarnavo T. G. Šulcas, neišliko. 1811 m. buvo statyta nauja bažnyčia, su puošniai tapytomis sienomis. 1848 m. lietuviai sudarė ¼ Katinavos bendruomenės, 1878 m. jų užrašyta 200, 1905 m. apie 80, 1910 m. tik 8. Pamaldos lietuvių kalba laikytos 1 kartą per mėnesį iki 1905 m. Sovietų valdžia Katinavos bažnyčią pavertė sandėliu, dabar jos belikę pamatai.

T. G. Šulco mirtis susijusi su vietos padavimu. Katinavos kalną, pasak istoriko M. Pretorijaus, nadruviai laikė šventu. Jie buvo įsitikinę, kad tas, kuris čia kas žemę, netrukus mirs. Kunigas Teofilis Gotlibas Šulcas, norėdamas tai paneigti, liepė paimti nuo kalno žemės. Po metų jis mirė. Tais pačiais metais mirė ir jo žentas Pilypas Ruigys, kuris taip pat buvo paėmęs tos žemės. Taip nadruviai dar labiau įtikėjo kalno šventumu.

Taip pat Katinavoje 1675 m. kovo 31 d. gimė lietuvių kalbos tyrinėtojas, pirmasis lietuvių liaudies dainų skelbėjas, religinių raštų autorius, žodynininkas, filologas, filosofas, giesmių eiliuotojas, vertėjas ir evangelikų liuteronų kunigas Pilypas Ruigys.

Apie 1684 m. Katinavoje gimė Pilypo Ruigio bičiulis, grožinės literatūros vertėjas Jonas Šulcas. Jis išvertė ir 1706 m. Karaliaučiuje išleido pirmą pasaulietinio turinio lietuvišką knygą „Ezopo pasakėčios“. Gumbinės kunigas M. Merlinas jį ragino rinkti lietuvių dainas. J. Šulcas rašė: „Taip aš ir dariau <...> ir dainų jau nemaža surinkau“. Jo surinktų dainų likimas nežinomas.

Juška Albertas, https://www.mle.lt/straipsniai/katniavos-parapija
Pėteraitis Vilius, Purvinas Martynas, https://www.mle.lt/straipsniai/katniava
Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990

Priešistorė (iki XIII a.); Abiejų Tautų Respublika (1569-1795 m.)

Vilius Kalvaitis (1848–1914); Teofilis Gotlibas Šulcas (1629–1673); Pilypas Ruigys (1675–1749); Jonas Šulcas (apie 1684–1710); Jonas Kleinas (1605–1662); Ernestas Dicelijus (1629–1692); Kristofas Gotlybas Ernstas Polis (1838–1907)


Tamakvos Šv. Petro ir Povilo lietuvių kapinės


San Paulo Mooca rajone yra Lietuvos vardu pavadinta gatvė - R. Lituânia. Šioje gatvėje, 67 numeriu pažymėtame name, įsikūrusi Brazilijos lietuvių sąjunga-Aliança (port. Aliança Lituano-Brasileira).


Šv. Kryžiaus bažnyčia yra viena iš ankstyviausių lietuvių pastatytų maldos namų Čikagoje. Parapija buvo įkurta dar 1904 m., o bažnyčia pagal čekų kilmės architekto Joseph Molitor projektą pastatyta 1915-aisiais. 1950 m. bažnyčios klebonas Anicetas Linkus pasiryžo atnaujinti bažnyčios interjerą, „išdekoruojant lietuvišku religiniu stiliumi.“[1] Šis projektas buvo pavestas lietuvių dalininkui, Kauno Meno mokyklos absolventui, Adolfui Valeškai. Nepriklausomoje Lietuvoje reiškęsis kaip aktyvus sakralinio meno puoselėtojas (1933 m. įkūrė bažnytinio meno studiją,  1935–40 m. vadovavo Bažnytinio meno muziejui), aktyvią profesinę veiklą jis tęsė ir emigracijoje. 1949 m. iš Vokietijos į JAV emigravusiam menininkui tai buvo viena iš pirmųjų galimybių prisidėti kuriant lietuviškas sakralines erdves emigracijoje. Kuriant vieną iš pirmųjų „lietuviško stiliaus“ interjerų, Valeškai talkino ir kiti lietuvių menininkai: Povilas Kaupas, Romas Viesulas ir Ramojus Mozoliauskas[2].

Pokariu, kaip ir iki Antrojo pasaulinio karo, su lietuvybe buvo siejamas neobarokinis interjeras, kurį papildė įvairūs stilizuoti lietuviški ornamentai[3]. Bažnyčios interjerą papuošė keturi didelio formato A. Valeškos paveikslai: „Lietuvos karaliaus Mindaugo krikštas”, „Vilniaus Aušros vartai”, „Lietuvos Kryžių kalnas” ir „Amerikos misionieriaus Marquette atvykimas prie Mičigano ežero.”[4] Įdomus, Kauno centrinio pašto rūmų interjerą kiek primenantis sprendimas, bažnyčios grindis dekoruoti lietuviškos ornamentikos motyvais. Grindų raštams projektą parengė dailininkė Bronė Jameikienė, Freiburgo Meno mokyklos auklėtinė[5].

Šv. Kryžiaus bažnyčia yra neabejotinai vienas iš meniškai vertingiausių architektūrinių lietuvybės liudijimų Čikagoje. Projekto reikšmingumas pastebėtas ir dienraštyje „Draugas“ 1951 m., baigiant bažnyčios rekonstrukciją: „galima drąsiai teigti, kad Šv. Kryžiaus bažnyčia savo dekoravimo pobūdžiu bus viena iš originaliausių Čikagos bažnyčių (...). Dekoruojant bažnyčią su dideliu mokėjimu buvo išryškintos ir architektūrinės formos, o paveikslai bei ornamentai prasmingai suderinti, kad visumoje su architektūra sudaro bendrą ir vieningą ansamblį.“[6]

Vaidas Petrulis

[1] Pasipuošė Šv. Kryžiaus bažnyčia. Draugas, 1951 m. spalio 16 d., p. 2.

[2] Originaliai dekoruojama bažnyčia. Draugas, 1951 m. rugpjūčio 11 d., p. 3.

[3] R. Viesulas. Lietuviška dvasia šventovės dekoravime. Draugas, 1951 m. spalio 27 d., p. 4.

[4] Pasipuošė Šv. Kryžiaus bažnyčia. Draugas, 1951 m. spalio 16 d., p. 2.

[5] Baigiam dekoruoti. Draugas, 1951 m. rugsėjo 25 d., p. 5.

[6] Ibid.


Lietuvių architektūrinio palikimo įvairovę papildo Jono Muloko projektuoti senelių poilsio namai Omahoje. Įstaiga buvo įkurta žymaus lietuvių kompozitoriaus Broniaus Jonušo iniciatyva. Pirminis projekto variantas parengtas 1964 m., o statybos vyko 1967-aisiais, vadovaujant statybos rangovui Jonui Stankui. Nors tai nėra reprezentacinis objektas, pastato architektūra praturtinta lietuvybę liudijančiomis detalėmis. Be dvispalvio plytų rašto originaliame projekte, kieme buvo numatytas stilizuotas liaudiškas koplytstulpis, turėjęs formuoti bendrą kompoziciją su įrengtu dekoratyviniu baseinu. Anot paties architekto, tokia „lietuvių architektūrinė ornamentika tikslingam pastatui pridavė jaukios šilumos.“[1] Projekto užsakovas, architektas ir rangovas buvo lietuviai, bet įstaiga nebuvo skirta išimtinai lietuviams. Įgyvendinus projektą kompozitoriaus žmona Emilija Jonušienė netgi apgailestavo, kad „neatsiranda lietuvių, kurie galėtų šioje lietuviško polociaus aplinkoje gyventi sulaukę saulėlydžio dienų.“[2]

Vaidas Petrulis

[1] Jono Muloko darbų sąrašas parengtas paties architekto, rankraštis, iš Mulokų šeimos archyvo, Santa Monica.

[2] Ibid.


Susijusios asmenybės: Vladislovas Jeronimas Sanguška, Romanas Vladislovas Sanguška

Susiję laikotarpiai: 17 a., 19 a., 20 a.

Reikšmė Lietuvai: Pilis susijusi su LDK didikų gimine Sanguškomis.

Pidhirciai (Підгірці, Pidhirtsi) - gyvenvietė Lvivo srityje, garsi savo pilimi. Tai vienas gražiausių Europoje bastioninių įtvirtinimų ir renesansinių-barokinių rūmų derinio pavyzdžių. Savo laiku pilis vadinta netgi Podolės Versaliu. Tvirtovė priklausė Konecpolskiams, Sobieskiams, Ževuskiams, o 1865 -1939 m. kunigaikščiams Sanguškoms.

Pilis pastatyta 1635-1640 metais senų, dar 1530 m. šaltiniuose minimų, įtvirtinimų vietoje. Pilies statyboms vadovavo garsūs architektai Andre dell Aqua ir Guillaume le Vasser de Beauplan. Pilį pasistatydino to meto Pidhircių ir Brodų savininkas, vienas Lenkijos-Lietuvos valstybės magnatų, Karūnos etmonas Stanislovas Konecpolskis. Palazzo in fortezza tipo pilis pastatyta ant kalvos. Pilis kvadrato plano, kampuose įrengti penkiakampiai bastionai. Tarp vidinės ir išorinės sienos buvo įrengti kazematai – patalpos su šaudymo angomis skirtos pilies apsaugai nuo sviedinių bei naudojamos kaip sandėliai ir pagalbinės patalpos. Bastionus vainikuoja sargybos bokšteliai. XVIII a. perstatant rūmus buvo pristatytas trečias aukštas. Iš vakarų, pietų ir rytų pusės pilį juosia gynybiniai įrenginiai, kuriuos sudaro gilus akmenimis grįstas griovys, žemės pylimai su dengtu – apsaugotu keliu, pilį supa senas parkas. XVII a. pakliūti į pilį buvo galima per pakeliamą tiltą ir pagrindinius įvažiuojamuosius vartus. Taip pat pilies ansambliui priklauso 1752-66 m. Vaclovo Rževuckio suprojektuota baroko stiliaus Šv. Juozapo bažnyčia.

Apie 1865 m. pilies savininkas Leonas Ževuskis, neturėdamas palikuonių, pilį pardavė Vladislovui Jeronimui Sanguškai, su sąlyga, kad šis tvirtovę atstatys. 1867-1903 Sanguškos pilį restauravo ir atidarė joje pirmąjį muziejų. Pilyje buvo kaupiama didelė meno kūrinių kolekcija. 1939 m. paskutinis pilies savininkas kunigas Romanas Vladislovas Sanguška vertingiausius meno kūrinius iš Pidhircių ir Gumnisko (Lenkijoje) išgabeno pirmiausia į Rumuniją, vėliau į Braziliją, kitą meno vertybių kolekcijos dalį nusavino sovietų valdžia. Iš dalies Pidhircių kolekcijų atsirado kultūros fondas, kuris iki šių dienų veikia San Paule, Brazilijoje. Brazilijoje gyvena ir vienintelis Sanguškų giminės vyriškosios linijos palikuonis Paulius Pranciškus Romanas Sanguška (g. 1973).

1965 m. gaisre žuvo iki to laiko išlikusios pilies dekoracijos, perdengimai. 1997 m. pilis atiteko Lvivo dailės galerijai ir buvo paversta muziejumi. Dabar Pidhircių ansamblis restauruojamas. Dalis išlikusių šių rūmų meno vertybių yra Lvivo Galerijoje, Tarnovo muziejuje ir Krokuvos Vavelyje.

Iki šių dienų išlikę vėlyvo renesanso tašyto akmens įvažiuojamieji pilies vartai, kuriuos puošia Sanguškų ir Ževuskių herbai.

Sanguškos, 15–19 a. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikų giminė, kunigaikščiai. Kilusi iš Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo sūnaus Teodoro Algirdaičio. Herbas – Vytis. Giminė vadinama Teodoro Algirdaičio jaunesniojo sūnaus Sanguškos (m. po 1454) vardu. Įsitvirtinę LDK ukrainietiškose žemėse Sanguškos nuo 15 a. buvo viena įtakingiausių ir turtingiausių Voluinės didikų giminių. Po LDK ir Lenkijos karalystės sudarytos Liublino unijos (1569) Voluinės vaivadiją prijungus prie Lenkijos, Sanguškos daugiausia pasižymėjo Lenkijoje, nors kai kurie tapdavo ir LDK pareigūnais. Iš pradžių buvo stačiatikiai, 17 a. tapo unitais, tačiau netrukus perėjo į katalikybę.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
https://www.vle.lt/straipsnis/stanislaw-koniecpolski/
https://www.vle.lt/straipsnis/sanguskos/


Susijusios asmenybės: Konstantinas Vosylius Ostrogiškis, Jonušas Aleksandras Sanguška
Susiję laikotarpiai: 16 a., 17 a., 18 a.

Reikšmė Lietuvai: LDK didikų Ostrogiškių ir Sanguškų statyti pastatai.

Starokostiantynivas (Старокостянтинів, Starokostyantyniv) - miestas buvusioje Voluinės vaivadijoje. 1561 m. šią vietovę nusipirko kunigaikštis Konstantinas Vosylius Ostrogiškis - žymiojo LDK didžiojo etmono ir Vilniaus kašteliono Konstantino Ostrogiškio sūnus. K.V. Ostrogiškis išrūpino miestui Magdeburgo teisę ir pavadino jį Konstantinovu, vėliau gyvenvietė buvo pervadinta į Starokostiantynivą.

1561-1571 m. Konstantinas Vosylius Ostrogiškis čia pastatė pilį – įtvirtintą rezidenciją ant Slučės upės kranto. Tuo pat metu buvo pastatyti ir aplinkinio miesto gynybiniai įrenginiai. Pilis turėjo ginti kraštą nuo totorių antpuolių. 1636 m. pilis buvo perstatyta. Pilies kompleksą sudaro rūmai su gynybiniu bokštu, pilies Švč. Trejybės cerkvė, varpinė, įvažiuojamieji vartai ir gynybinė siena ribojanti pilį nuo miesto. Pilis kvadratinio plano, apsupta fosa (gynybiniu grioviu). Apvalaus plano, dviejų tarpsnių aukščio gynybinis bokštas yra pilies kompozicijos centre. Bokšte įrengtos šaudymo angos. Pilies gyvenamasis korpusas praktiškai nedekoruotas. Pilies cerkvė vienalaikė su tvirtove, turi storas fortifikacinei architektūrai būdingas sienas, siaurus smailiaarkius langus. Pilies centre stovėjo medinis sargybinis bokštas iš kurio buvo apžvelgiamos apylinkės. Pilis buvo labai stipri, nė karto nepaimta Krymo totorių.
Kartu su pilimi buvo pastatyta miesto gynybinė sistema. Miestas apsuptas žemės pylimu, grioviu pripildytu upelių vandens, pastatyti galingi mūriniai bokštai ir treji vartai. Tokiu būdu suformuota vandens apsupta trikampė aikštelė, kurios kampe (upių santakoje) stovėjo pilis. Išlikęs vienas iš bokštų, XVIII a. pritaikytas kaip dominikonų vienuolyno bažnyčios varpinė. Sekant Ostrogo akademija, 1599 m. Starokostiantynive taip pat įsteigta akademija.
Mieste yra Jonušo Aleksandro Sanguškos funduotas kapucinų vienuolynas ir Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia (1754-1778 m.). Bažnyčią projektavo garsus vėlyvojo baroko architektas Paolo Fontana.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008
Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012
https://www.vle.lt/straipsnis/ostrogiskiai/
https://www.vle.lt/straipsnis/sanguskos/


Buvusio tarpukario Lietuvos Seimo pirmininko, ministro pirmininko, teisingumo ministro Antano Tumėno (1880–1946) kapas Bachmaningo (Aukštutinė Austrija) kapinėse. Kapas atrestauruotas - išmūrytas pusrūsis, peršlifuota granito plokštė, nukalta ir A. Tumėno palaidojimo vietoje įrengta atminimo lentelė.

A. Tumėnas 1909 m. baigė Sankt Peterburgo universiteto Teisės fakultetą. 1910–15  m. advokatavo Zarasuose, dalyvavo tautinio atgimimo sąjūdyje, telkė katalikų organizacijas. Buvo Steigiamojo Seimo atstovas nuo Lietuvių krikščionių demokratų partijos, Konstitucijos rengimo komisijos pirmininkas, daug prisidėjo prie 1922 Lietuvos Valstybės Konstitucijos parengimo. Tarp 1922 m. 1925 m. buvo Seimo nariu, Seimo pirmininku, teisingumo ministru, ministru pirmininku.

Po Gruodžio septynioliktosios perversmo (1926 m.) organizavo krikščionių demokratų opozicinę veiklą. 1922–40 m. dėstė Vytauto Didžiojo universitete, 1941–43 m. Vilniaus universitete.

Nacių Vokietijos okupacijos pradžioje globojo žydų (advokato Dovydo Volperto) šeimą. 1943 m. vienas Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto kūrėjų ir vadovų, už antinacinę veiklą 1944 m. gestapo tardytas. 1944 m. pasitraukė į Austriją.

Užsienio reikalų ministerijos informacija
https://www.vle.lt/straipsnis/antanas-tumenas/


Susijusios asmenybės: Gediminas, Algirdas, Vladimiras Algirdaitis, Vytautas

Susiję laikotarpiai: 14 a., 15 a., 16 a.

Reikšmė Lietuvai: Vietovė priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.

Ovručas (Овруч, Ovruch) pirmą kartą šaltiniuose minimas dar 977 m. Nuo Kijevo Rusios laikų čia buvo didelė tvirtovė. Nuo XIV a. vidurio Ovručas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Ovručas priklausė Gediminui, po 1341 m. Algirdui. 1360 m. Ovručas kartu su Kijevu atiteko Algirdo sūnui Vladimirui Algirdaičiui, tačiau Vytautas Ovručą iš jo atėmė.

XIV-XVI a. Ovruče stovėjo lietuvių pilis. Ji buvo kelis kartus atnaujinta. Pilį daug kartų puolė totoriai. Iš čia stovėjusios pilies yra išlikę žemės pylimų fragmentai.

Ovruče išlikusi Šv. Bazilijaus cerkvė (1190, 1907-11), architektūros ir istorijos paminklas. Cerkvė buvo įtvirtinimų kieme. Pagal legendą medinė cerkvė pastatyta 977 m. kunigaikščio Vladimiro Sviatoslavičiaus, mūrinė 1190 m. Riuriko Roscislavičiaus kaip pilies-rezidencijos cerkvė. Bizantinės architektūros paminklas, pastatytas sekant Kijevo Šv. Sofijos soboru. Cerkvė sugriauta mongolų ir lietuvių puolimų metu (1321 m. Gedimino kariuomenės apgulties metu). Atstatyta 1907-11 m.

Vitkauskaitė, Dalia, Lietuvos paveldo Ukrainoje inventorinis sąrašas, 2008


V. Platerio ir H. Bukauskio kapai Rapersvilyje

Vladislovas Plateris (1808-1889) - 1830–1831 sukilimo dalyvis, Emilijos Platerytės pusbrolis. V. Plateris po sukilimo kurį laiką gyveno Prancūzijoje, nuo 1844 m. – Šveicarijoje, Rapersvilyje. Čia savo ir kitų emigrantų lėšomis įsteigė Lenkijos nacionalinį muziejų. Surinktos vertingos medžiagos apie Lietuvą ir Lenkiją rinkiniai 1927 m. buvo pergabenti į Varšuvą.

Bukauskis Henrikas (lenk. Henryk Bukowski), slapyvardis Bukaitis (1839 m. Surviliškyje - 1900 m. Stokholme), lietuvių antikvaras, bibliofilas, mecenatas. Per 1863–1864 sukilimą įstojo į B. Dluskio būrį, buvo A. Mackevičiaus adjutantas. Sužeistas ties Papile, 1864 m. per Rygą pasitraukė į Stokholmą. 1870 m. Stokholme įsteigė antikvariatą, kolekcionavo viską, kas susiję su Lietuva ir Lenkija, ypač per karus su Švedija išvežtas knygas, rankraščius, meno kūrinius. Išleido apie 100 antikvarinių katalogų (tapo garsūs Skandinavijoje). Padovanojo knygų Krokuvos nacionaliniam muziejui ir Jogailos universiteto bibliotekai, daug meno ir lituanikos vertybių deponavo Rapersvilio (Šveicarija) lenkų emigracijos muziejuje (nuo 1875 m. jo viceprezidentas; 1927 m. lituanikos rinkiniai iš šio muziejaus pervežti į Varšuvą, 1939 m. ten sudegė). 1900 m. parėmė lietuvių skyrių Pasaulinėje parodoje Paryžiuje. Skirdavo lėšų knygoms leisti. Turėjo 3000 tomų asmeninę biblioteką, daugiausia antikvarinės literatūros ir istorinių veikalų. Palaidotas Rapersvilio pilies sode.

Vladislovo Pliaterio, jo žmonos Karolinos Bauer ir Henriko Bukauskio kapai yra Rapersvilio pilies sodelyje.

https://www.vle.lt/straipsnis/henrikas-bukauskis/
https://www.vle.lt/straipsnis/plateriai/


Niujorko Šv. Jono kapinių lietuvių tėvų pranciškonų paminklas

Informacija apie šias lietuvių kapines ruošiama.


Karaliaučius (vok. Königsberg) — didžiausias Rytų Prūsijos miestas, buvusi jos sostinė, iki XIX a. vidurio — Mažosios Lietuvos kultūros centras. Miestas išsidėstęs abipus Priegliaus, netoli jo žiočių.

Prūsai šią vietovę vadino Tvankstė. Tai vandenvardinės kilmės vietovardis, siejamas su vieta prie pilies tvenkinio, prūsiškai: tuwangste – tvenkinys. Kryžiuočiai 1255 m. pavadinimą pakeitė pagerbdami Bohemijos karalių Pršemislą II Otakarą, prisidėjusį prie Sembos užkariavimo – Königsberg – Karaliaus kalnas. Mažosios Lietuvos lietuviai miestą vadino Karaliaučiumi, o pamario žvejai - Karaliaučia.

Karaliaučius kūrėsi nuo seno apgyventoje Priegliaus upės deltoje, netoli Aismarių, prūsų pilies Tvankstės, žvejų kaimo Lipnick, vikingų ir pirklių uosto Lipze bei 1242 m. įkurtos Liubeko pirklių gyvenvietės vietoje. Įsibrovę kryžiuočiai 1254 m. Tvankstę sunaikino ir 1255 m. pastatydino Königsbergo pilį. Pirmąjį Karaliaučiaus miestą 1262 m. sunaikino sukilę prūsai. Jų neįveikta Karaliaučiaus pilis vėliau vis labiau stiprinta. Po Didžiojo prūsų sukilimo tiek prūsų, tiek atvykusių lietuvių buvo ne kartą norėta ją paimti. 1370 m. čia žygiavo jungtinė Algirdo ir Kęstučio kariuomenė. Kryžiuočių kronikose minima, jog 1409 m. į Karaliaučių norėjęs žygiuoti Vytautas. 1412 m. Žemaitijos bajorai vėl ragino Vytautą traukti į Karaliaučių, „nes tai yra jo tėvų žemė“. 1457 m. į Karaliaučių atsikėlė Ordino vyriausiasis magistras, o vėliau Ordinas čia perkėlė savo sostinę iš Marienburgo. Karaliaučiaus pilį supo aukštos mūro sienos, bokštai, grioviai ir tvenkiniai upelių slėniuose. Pilies prieglobstyje kūrėsi 3 savarankiškos gyvenvietės (turėjusios miestų Kulmo teises, savus įtvirtinimus, bažnyčias, turgavietes ir valdžią): Senamiestis, Naujamiestis ir Knypava Priegliaus saloje. Tik 1724 m. šios gyvenvietės sujungtos į vieną Karaliaučiaus miestą.

Nors miestas augo valdomas vokiečių, tačiau jame ir apylinkėse dar ilgai gyveno lietuviai. Yra duomenų, kad XVI a. Karaliaučiuje lietuviai sudarė apie penktadalį visų gyventojų. Prasidėjus reformacijos judėjimui Prūsijoje, pakito vietos lietuvių kultūrinis gyvenimas. Pirmasis Prūsijos kunigaikštis Albrechtas (Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kazimiero Jogailaičio anūkas) 1542 m. įkūrė Karaliaučiaus aukštesniąją mokyklą dvasininkams rengti, kurios vedėju buvo paskirtas Abraomas Kulvietis, gimęs dabartiniame Jonavos rajone. Netrukus mokykla perorganizuota į Karaliaučiaus universitetą, kurį jau 1548 m. baigė kunigaikščio Albrechto kvietimu iš Vilniaus į Karaliaučių atvykęs Martynas Mažvydas. Čia studijuodamas jis parengė pirmąją lietuvišką knygą „Katekizmusa prasti žadei“. Karaliaučiaus universitete A. Kulvietis tapo graikų ir hebrajų kalbų profesoriumi, o Teologijos katedros vedėju paskirtas kitas garsus lietuvis Stanislovas Rapolionis.

1722—1746 m. Karaliaučiuje gyveno Kristijonas Donelaitis. Čia jis studijavo Karaliaučiaus universitete ir buvo įšventintas į kunigus. Tuo metu tai buvo didžiausias rytų Pabaltijo miestas, kuriame gyveno daug lietuvių bei baltiškos kilmės žmonių. Vienas jų, Liudvikas Rėza, 1795 m. pradėjęs studijuoti Karaliaučiaus universitete, vėliau čia dėstė Rytų kalbas ir teologiją, o 1816 m. su talkininkais išleido naują Biblijos vertimą į lietuvių kalbą. Jis taip pat išvertė į vokiečių kalbą ir 1818 m. abiem kalbom išleido K. Donelaičio „Metus“ (L. Rėza šį pavadinimą ir sugalvojo). L. Rėza palaidotas prie Brandenburgo vartų buvusiose Knypavos (Katedros) kapinėse. Jos neišliko.

1909 m. Karaliaučiuje buvo įkurias Rytprūsių Tėvynės muziejus (Ostpreussisches Heimatmusemn), kuriame saugota daug Mažosios Lietuvos kaimų trobesių bei sodybų. 1940 m. muziejus buvo perkeltas prie Olštino Lenkijoje. Ten dar išliko keletas trobesių.

Karaliaučius garsėjo kaip lietuviškos spaudos židinys. 1547 m. gruodžio 9 d. spaustuvininkas Hansas Veinreichas kunigaikščio Albrechto lėšomis išspausdino Martyno Mažvydo katekizmą – pirmąją lietuvišką knygą. Karaliaučiuje taip išleista pirmoji spausdinta Lietuvos istorija — M. Strijkovskio „Kronika“, pirmoji lietuvių kalbos gramatika, pirmasis lietuvių liaudies dainų rinkinys, pirmoji lietuviška grožinė knyga — J. Šulco „Ezopo pasakėčios“, leisti vieni pirmųjų lietuviškų laikraščių.
Daug Karaliaučiaus pastatų buvo susiję su žymiųjų lietuvių gyvenimu. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje Karaliaučius labai nukentėjo. Puikus viduramžių miestas, vadintas Šiaurės Venecija, virto didžiule griuvėsių krūva.

1990 m. Karaliaučiuje gyveno per 3000 lietuvių. 1989 m. sausio 15 d. įsikūrė Kaliningrado lietuvių draugija.

Pėteraitis Vilius, Purvinas Martynas https://www.mle.lt/straipsniai/karaliaucius
Šilas Vytautas, Sambora Henrikas, Mažosios Lietuvos kultūros pėdsakai Kaliningrado srityje, Vilnius, Mintis, 1990
https://www.mle.lt/straipsniai/tvankste

Algirdas (1296–1377); Liudvikas Rėza (1776–1840); Vytautas Didysis (apie 1350–1430); Kęstutis (apie 1297–1382); Jonas Gotfrydas Jordanas (1753–1822); Herkus Mantas (m. 1273); Simonas Stanevičius (1799–1848); Martynas Mažvydas (1510–1563); Johanas Frydrichas Hohlfeldtas (Johann Friedrich Hohlfeld) (1767–1829); Jurgis I Konstantinas Pliateris (Plioteris) (1810–1836); Liudvigas Adolfas Francas Jozefas Bačka (Ludwig Adolf Franz Josef Baczko) (1756–1823); Liudvikas Bačka; Juozas Mikėnas (1901–1964)


Nesvyžiuje išliko 1690 m. pastatyti Slucko vartai - buvusi miesto gynybinių statinių dalis. 1760 m. jie perstatyti.

Paliušytė, Aistė, Vadovas po Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, sudarytojos Aistė Paliušytė ir Irena Vaišvilaitė, Vilnius, Lietuvos kultūros tyrimų institutas, 2012